En vakt går runt och ser förbryllad ut. Han räknar hur många vi är.
Jag är verkligen nervös.
Nu gör vi det.
- Mic check. - Mic check!
- Hundra tusen döda. - Hundra tusen döda!
Ni kan inte göra nåt så länge...
- Pengarnas tempel. - Pengarnas tempel!
- Girighetens tempel. - Girighetens tempel!
- Oxys tempel. - Oxys tempel!
- Sacklers bröd. - Sacklers bröd!
- Blir nån annans död. - Blir nån annans död!
- Familjen Sackler visste... - Familjen Sackler visste!
- Att liv mistes. - Att liv mistes!
- De byggde det här! - Gör det här utomhus.
- Sacklers bröd! - Blir nån annans död!
Det är enkelt att skapa en berättelse av sitt liv.
Men det är svårare att upprätthålla riktiga minnen.
Vad menar du?
Skillnaden mellan en berättelse och ett minne...
Minnet har en lukt och är smutsigt
och det har inte ett enkelt slut.
Minnena är det som påverkar mig nu.
Minnesbilder man inte vill se kan dyka upp, där man inte är trygg.
Och även om man inte frigör minnena är intrycket fortfarande kvar.
De finns i kroppen.
Det var en klaustrofobisk förort. 'Berätta inte för grannarna.'
Min mor brukade säga så, det var inte bara hennes attityd.
Grannarna visste redan, det fick vi reda på senare eftersom vi skrek så mycket.
Berätta om din syster.
1. OBARMHÄRTIG LOGIK
Min mor insisterade på att Barbara skulle prata i hela meningar från ett års ålder.
Så hon pratade inte på ett och ett halvt år.
Det var min systers första uppror.
Hon brukade tvätta mitt hår eller
hålla om mig, saker man behöver när man är ett barn.
Hon visste hur man gjorde det, även om ingen hade tagit hand om henne.
Hon uppmärksammade mig
om det dödliga greppet förorten har på en.
Hon hade en vild sida.
Hon spelade piano konstant.
Chopin, Rachmaninoff, Tchaikovsky...
Man visste hur hon mådde på sättet hon spelade.
Papegojorna brukade sitta på hennes axlar medan hon spelade.
Hon litade på mig med alla sina hemligheter.
Hon gick på bio på lördagar för att hångla med grabbarna.
Det var då hon stod upp för sig själv och skrek tillbaka.
Och hon pratade med mig om att hon tyckte om andra flickor.
Det var en tid av sexuellt hämmande.
De fick henne att frukta hennes sexualitet.
Och det kom från att hon ville bli omfamnad.
Hon brukade säga: 'Mager katt, barbarisk katt.'
Det kändes som att jag stod henne nära
men hon åkte in och ut ur olika institutioner under min barndom.
När de väl började skicka iväg henne så fortsatte de.
Mina föräldrar tog hennes trovärdighet ifrån henne och
tystade henne genom att kalla henne för psykiskt sjuk.
En polis kom till vårt hus. Min pappa tjöt på gräsmattan.
De pratade med min mor och sa:
'Vi har hittat er dotter och hon begick självmord.'
Och jag hörde min mamma säga: 'Säg till barnen att det var en olycka.'
Min tolkning från den minuten
var förnekelse. Hon ville inte att vi skulle veta sanningen.
Det var då allt klickade.
Okej, vi provar åt vänster.
Ja. Jag vet inte.
Kan du flytta dig till höger?
Okej. Fortsätt. Jag ser inte riktigt på grund av din kropp...
Tack. Wow.
Tycker du om det?
Okej, jag vill se en sak till. Kan du byta de här två?
Okej, en till idé. Ett till par idéer.
Jag kan fortsätta hela natten. Se upp.
Ja.
Jag tänkte på det här i går kväll.
Folk pratar om alla typer av relationer med deras partner,
deras barn, deras föräldrar och...
De relationer som har betytt mest för mig i livet har varit mina vänner.
Jag kom undan tack vare mina vänner.
Just det.
Ja, det är bättre. Det är perfekt.
'Jag överlevde opioidkrisen.
Jag kom knappt undan.
Min relation med OxyContin började för flera år sen i Berlin.
Det skrevs från början ut för en operation.
Trots att jag följde läkarens instruktioner blev jag beroende direkt.
Först var 40 mg för starkt.
Men till slut fick jag aldrig nog.
Jag gick från tre tabletter om dagen till arton.
Som alla andra droger förlorade den sin effekt.
Så jag plockade upp sugröret.
Mitt liv kretsade kring att få tag i och använda morfin,
räkna och räkna om, krossa och snorta var mitt heltidsjobb.
När jag kom ut ur rehab, fick jag reda på att familjen Sackler,
vars namn jag kände igen från olika museum
var ansvariga för epidemin.
Familjen Sackler och deras familjeföretag Purdue Pharma,
marknadsförde och distribuerade medicinen trots deras vetskap om faran.
Jag har startat en grupp, P.A.I.N., för att ställa dem till svars.
Vi attackerar deras filantropi för att få uppmärksamhet.
De har tvättat sina blodspengar genom museer och universitet runtom i världen.'
Jag hade ingen aning om att det skulle få så mycket uppmärksamhet som det fick.
Det är definitivt en av de mest, om inte det mest
stolta ögonblicket av min karriär som redaktör på magasinet.
Hon visste hur hon skulle bruka sin makt. Hon är en konstnär som dessa museum
också vill arbeta med. Hon är ett stort namn inom konstvärlden.
När portfolion publicerades var det faktum att hon gjorde det, som räknades.
Jag visste att det här skulle slå hårt mot henne och
jag var orolig för hennes säkerhet och jag var orolig för om hon skulle
bli utfryst från konstvärlden. Jag tror att
hon tog sig an en väldigt mäktig familj.
Om det är nån som förtjänar att vara i fängelse så är det de här personerna.
Så länge fängelser finns ska de sitta i dem.
Fram tills att hela fängelsesystemet avvecklas.
De bör vara de sista som lämnar fängelset.
Efter att jag träffade Nan och vi delade med oss av våra erfarenheter
av missbruk och sånt för varandra...
Hon sa: 'Kom till en av våra P.A.I.N.-möten.'
De flesta medlemmar av P.A.I.N. har direkt erfarenhet av missbruk
eller så de har förlorat en närstående till missbruket. Vissa har förlorat
sina barn i en överdos, vissa har familjemedlemmar som kämpar,
eller så kämpar de själva med missbruk.
Ja, men döden är det värsta utfallet av det här
och det bör vi påminna om, vi borde göra nån typ av die-in.
Vill vi ha många människor?
- Varenda en av oss... - Vänner man litar på...
Angående fokuset på familjen,
så fanns det lite rädsla inom gruppen över att gå direkt efter dem.
Ja, det här är den avgörande.
Nan frågade faktiskt: 'Tror du att min karriär kommer
förstöras?' Och jag sa: 'Antagligen.'
Och jag sa: 'Ja, det här är väldigt läskiga och mäktiga människor.
Men vad annars ska man göra?' Och hon sa: 'Vi bör ta deras makt ifrån dem.'
Och jag sa: 'Jag är med dig.'
Och då började vi träffas och vi satt i Nans hus
och drömde om saker vi ville göra.
Han är jättesnäll.
Han är snäll mot Alex.
Varsågod.
Då ska vi se var allt började.
Det finns så många av dem så det är svårt för mig att hitta...
Ja, det här är september 2019.
De meddelade mig om arkiveringsskyldighet.
'Herr Keefe, jag skriver för mina klienter, familjen Raymond Sackler.
Från och med nu ska du bevara och inte förstöra, undanhålla eller ändra
alla dokument eller kontaktförsök som du erhåller
som har med familjen Sackler, artikeln,
Purdue Pharma och/eller OxyContin att göra...' Och så vidare.
En märklig sak med familjen Sackler är att
vi pratar om dem med monolitiska termer, med det är egentligen tre familjer och
de kommer från de tre bröderna Arthur, Mortimer och Raymond.
Han heter Arthur Sackler.
I 40 år har han frambringat energi, goodwill och intelligens till konsten.
Han äger tusentals verk, som inte bara ställs ut på Metropolitan museum of art
men även i universitetssamlingar.
SACKLERSAMLINGEN MUSEUM OF METROPOLITAN ART
Vetskapen om att fred som mål är ingraverade i era hjärtan
så presenterar jag och mrs Sackler denna vers...
Arthur dör innan OxyContin började säljas.
Trots det är så mycket av det som skett en del av Arthurs arv.
Hans samtid såg honom som en konstsamlare och filantrop.
Och den smutsiga hemligheten är att han hade fått den makten och förmögenheten
genom att marknadsföra en beroendeframkallande medicin.
Han skapade en metod för att sälja Valium som riktade sig mot doktorer.
Han kom på ett ersättningssystem där han fick
betalt i växande bonusar baserat på hur mycket Valium de sålde.
Valium blev den mest sålda medicinen i historien.
Sackler gav Smithsonian Institution möjligheten att välja ut 1000 verk,
de bästa från en livstid av samlande.
Hela Sackler-verksamheten
har handlat om marknadsföringen av OxyContin och familjens egna namn.
Det finns en familj inom konst och filantropi
och så finns den lite smutsiga, obehagliga historien om
marknadsföring inom läkemedelsindustrin, missbruk och död.
Var inte rädd för att ta det de ger dig. Det är ofta opioider.
Vissa patienter kanske är rädda för att ta opioider
för att de uppfattas som för starka eller beroendeframkallande.
Men det är långt ifrån sanningen.
Familjen Sackler ägde Purdue, företaget som med avsikt
förändrade hur dessa starka opioider skrevs ut på recept
genom att hävda att dem inte var beroendeframkallande.
En eller två veckor efter att min artikel publicerades fick jag ett kryptiskt mejl
från Nan Goldins studio som sa att fotografen Nan Goldin ville träffa mig.
Det var lite mystiskt, jag visste inte vad det handlade om. Men vi bestämde ett möte.
Hon hade en hurtig inställning, 'Vi måste göra nåt, vi måste organisera oss!'
Och jag var säkert...
Det är pinsamt att tänka på det men jag var säkert lite nedlåtande och sa:
'Kul att höra! Berätta hur det går sen.'
Jag älskar att arbeta med material jag är van vid.
Blå Valiumburkar.
Min ilska mot familjen Sackler är personlig, jag hatar dessa personer.
Men det handlar inte om mitt eget missbruk.
Tänker man på vinsten de tjänat på folks smärta blir man bara rasande.
Sacklers bröd, nån annans död, finansiera skademinimerande åtgärder!
Vi pratade medvetet om Act Up och vad Act Up hade gjort.
Och hur vi ville att dessa manifestationer skulle påverka.
Idén om burkar var det första vi skapade.
Alla museum, institutioner,
måste sluta ta emot pengar från dessa korrupta, onda jävlarna.
2. DET VÄRDEFULLA
Jag slängdes ut ur varenda skola, vartenda hus jag bodde i.
Jag blev utslängd från mina föräldrars hus, jag blev utslängd
från mina fosterfamiljer.
- Seriöst? - Ja.
Jag kommer inte på en enda som...
Jag gjorde det till en konstform.
Okej, men varför hade du fosterföräldrar?
En psykiatriker sa till min pappa att
om jag stannade hemma kommer samma sak ske med mig som skedde med Barbara.
Så mina föräldrar skickade mig till en adoptionsbyrå.
Det var den judiska adoptionsbyrån på Beacon Hill.
Ja. Jag var nog 14 år.
Kvinnan i huset plattade mitt hår.
Hon ville att jag skulle vara en WASP helt enkelt.
Jag minns att jag kräktes överallt i mitt rum när jag kom dit.
Jag måste ha varit förskräckt.
Jag kom inte ihåg det förrän nu.
Jag hamnade i en hippie-skola som inte kunde slänga ut mig.
Satyaskolan räddade mitt liv.
Jag var mer än bara blyg, jag var extremt blyg.
Det gick sex månader utan att jag pratade över huvud taget.
Jag tror att min systers självmord tystade mig.
Tills att jag träffade David.
Han sa att jag fortfarande viskade när jag pratade.
Jag var 15 och han var 14.
DAVID ARMSTRONG FOTOGRAF
Han var en vision för mig.
Vi träffades när vi båda stal biffar.
Vi snattade. Vi sprang på varandra vid köttdisken.
- Är du seriös? - Ja.
Jag har varit duktig på att snatta hela mitt liv.
Jag vet inte om jag är lika bra nu men det var så vi blev vänner.
David var jättesmart. Väldigt ironisk, väldigt noggrann.
Och det var värdefullt.
Han lärde mig hur man använder humor som en överlevnadsmekanism.
Han var elegant och väldigt androgyn vilket jag verkligen var attraherad av.
En natt liftade vi till min brors korridorsrum
för att jag skulle snart flytta igen och
han la sig på sängen och jag la mig bredvid honom och han reste sig
och la sig på golvet.
Och jag frågade: 'Är du homosexuell?'
Och nåt tändes inom honom.
Han sa alltid att det var första gången som nån bekräftade honom.
Sen gav han mig namnet Nan.
Så jag fick ut honom och han namngav mig Nan.
Så vi befriade varandra.
David betydde allt för mig.
David och Tommy i en sandgrop. Det är en av mina första fotografier.
Vi fick alla en kamera från Polaroid.
Jag blev mest fäst vid min än nån annan på skolan.
Det var det enda språket jag talade vid den tidpunkten.
Jag hade helt plötsligt en personlighet och den gav mig en röst.
Fotografering var alltid ett sätt att hantera rädsla på.
Att ta bilder var beskyddande.
Det gav mig en anledning att vara där.
David bodde med den vackraste dragqueenen i Cambridge.
Jag flyttade in hos dem ganska snabbt.
Vi gick till Goodwill i princip varje dag.
Alla rika kvinnor gav deras fina kläder till Goodwill.
Som Fortuny-klänningar, till exempel.
Och vi gick till baren The Other Side varje kväll.
Jag kände mig hemma direkt.
Jag minns att jag var riktigt exalterad över att ta bilder då.
Det var som en blixt av eufori.
Jag vet när en bild blir bra.
Jag får ett rus.
Jag framkallade bilderna på ett apotek.
Alla gjorde en hög av alla bilder de hade på sig själva
och tävlade om vem som hade den största högen.
Om de inte gillade en av bilderna så rev de sönder dem
och det var okej för mig.
Jag ville att människorna i bilderna skulle vara stolta över att få vara med.
Folk har sagt: 'Jag visste inte att jag var så vacker.'
Vilket är det jag vill att dem ska känna.
Mina rumskamrater flydde från Amerika
och de fann varandra.
De tänkte inte: 'Vi är pionjärer. Vi är rebeller.'
De bara var.
Det handlade om att uttrycka det som behövde uttryckas.
Trots omvärldens reaktion.
Medan jag bodde med queensen gick jag på konstskola och studerade fotografering.
Jag ville att de skulle vara på Vogues omslag.
Men det var inte möjligt på den tiden.
Det var en läskig tid för dem.
Man kunde gripas medan man gick på gatan i Boston.
Mina rumskamrater stannade hemma under dagen och gick ut på kvällen.
Och överlevnad var en konstform.
Jag och David började gå till Provincetown år 1975.
Det var hbtq-meckat.
Jag jobbade på en portugisisk korvkiosk
och fick senare ett jobb som bartender på Pied Piper, en lesbisk bar.
Jag var en del av en separatistisk lesbisk gemenskap.
Det var typ flanellskjortor och te.
Och jag hade kommit från taftklänningar och Quaaludes.
Så jag var udda för att jag hade på mig pärlor och läppstift på stranden.
Jag blev förälskad i en vacker kvinna. Vi var ihop ett kort tag.
Hon hade andra älskare också.
Jag var besatt av henne.
Så jag tog bilder på henne konstant.
Jag använde ofta fotografering för att förandliga sex.
Det är generellt bättre än sex.
Jag hade en knappmaskin.
Du vet, man tar en bild och fäster den på knappen.
- Hade du en knappmaskin? - Ja.
Det var så jag tjänade pengar.
Jag gick upp och ner för Commercial Street i mina klackar med min knappmaskin.
Cookie, Sharon, Divine och John Waters kom och fick knappar gjorda.
Jag kände Cookie genom John Waters filmer och jag avgudade henne redan.
Jag vill sätta eld på den här skiten.
Bara för att vi ser bra ut så är alla avundsjuka.
Det känns som ett fängelse, till och med på julafton.
Cookie sökte bara efter allt kul i livet.
Cookie och Sharon var ihop i många år.
Sharon jobbade på en pizzeria
och Cookie gick dit en kväll med sin cykel och sin son, Max.
Och han hade långt hår med tuggummi, pinnar från klubbor och löv i håret.
Och Cookie hade på sig små sandaler med klack
men de hölls ihop med säkerhetsnålar.
Och Sharon tänkte: 'Jag kommer ta hand om de här människorna.'
Då sa Cookie till henne: 'Jag tror på tajming.'
Cookie tog med Sharon hem genom ett träsk med stora videung.
Och det var början av Cookie och Sharon.
Det var en tid av frihet och möjlighet.
Det var då jag gjorde mina första bildspel.
Är ni redo? Har alla sina slagord?
Deras snack, det är skit, de skapade missbrukare för profit.
Vi var på hugget i går.
Vi var redo för en till manifestation.
MET och Guggenheim är två av de viktigaste museerna för oss.
Och vi visste att Guggenheim hade Sackler-utbildningscentret.
Så de var en stor måltavla.
En viktig del av vårat val av museum är att Nan finns i deras permanenta samling.
Budskapet är mycket starkare om det kommer inifrån.
Jag är inte orolig. Det är okej om de känner igen mig.
Efter att vi gjorde manifestationen vid Guggenheim var vårt namn känt.
Andra museum var medvetna om att vi kanske kommer.
Det är bara... Jag ska ju ha på mig den så att ingen vet vem jag är.
- Den där drar inte uppmärksamhet. - Den är väldigt subtil.
Jag vet inte. Den drar lite uppmärksamhet, eller hur? Den är ganska hemsk.
Massachusetts chefsåklagare hade precis släppt interna mejl och
dokument från familjen Sackler som var omfattande och hade fördömande citat.
En av dem var ett citat från Richard Sackler,
strax innan OxyContin började säljas år 1996
som sa att OxyContin skulle täcka landet med en 'storm av recept'.
Så jag tänkte: 'Tänk om vi gjorde en massa recept och slängde dem i deras ansikten?'
Så vi ska hänga banderollerna vid fontänen längst ner vid spiralen?
- Ja. - Okej.
'Skäms på er, familjen Sackler', eller hur?
Ja.
Målet är att få bort namnet från väggarna.
Så länge de är där har dem fortfarande kontroll över sitt rykte.
De tvättar fortfarande sitt rykte och museerna är delaktiga i det.
Energin var definitivt rätt.
Hela museet surrade när vi gick in, det var ett fullpackat på en lördagskväll.
- Nan, är du redo? - Nej, var är alla?
Vi hade en vag signal, typ: 'Börja vid den här tiden.
Om du ser recept slängas ner så har det börjat.'
- Är vi redo? - Ja.
400 000 DÖDA SKÄMS PÅ ER, SACKLER
200 DÖR VARJE DAG TA BORT DERAS NAMN
Jag stod längst ner och tittade upp
och jag blev mållös för att jag såg alla recept och bara
förundrades över bilden det skapade.
Säg det högt, vi begär, Sackler hör inte hemma här.
Säg det högt, ingen skit, OxyContin tog dem hit!
Jag höll en av banderollerna.
Det såg ut som hundratals aktivister, eller hur?
Vi var inte hundratals.
Folk ropade med oss. De höll med oss.
- Inget mer! - Inget mer!
- Familjen Sackler måste gå! - Familjen Sackler måste gå!
- Familjen Sackler måste betala! - Familjen Sackler måste betala!
SACKLERS BRÖD, NÅN ANNANS DÖD TA BORT DERAS NAMN
Säg det högt, vi begär, Sackler hör inte hemma här.
Vi har gått från Guggenheim till MET för att skicka ett budskap.
Ett budskap som gäller liv och död.
Min son fick OxyContin för en knäoperation i gymnasiet.
Doktorn sa: 'Ta tabletterna var fjärde timme.
Ta dem innan smärtan börjar, ta dem enligt schemat.'
När min son pratade om smärtan sa jag: 'Tog du din medicin?'
Jag blev medbrottsling till min sons död.
- Det är inte rätt. - Det är inte rätt!
Min son blev beroende av OxyContin. Sen blev det heroin.
Det tog 11 år men det dödade honom. Det dödade honom, det tog hans liv.
Han dog ensam på en toalett.
Jag förväntar mig inte att familjen Sackler ska bry sig om min son.
Men 400 000 liv, eller hur?
Nån borde bry sig om det.
Ja!
- Vad sa Guggenheim? - De sa inget.
Museerna var tysta.
Första året stöttades 25 museum av familjen Sackler.
Antingen tystnad eller stödjande.
De vet att familjen Sackler är dålig för deras PR.
Juste.
Men de är rädda för vad som kommer tas reda på om dem.
De rika är rädda för att vi ska gräva i det onda sättet de har tjänat pengar på.
3. BALLADEN
Jag flyttade till Bowery år 1978.
Stället som borde ha blivit ett museum.
Mycket människor bodde där
och det var en av de största gatorna i New York på den tiden.
Det var en skithåla för det fanns inget ljus.
Vi hade inga väggar under ett tag.
Det var dysfunktionellt men det funkade ändå.
Vi brukade ha sex i hissen. Det fanns massa droger.
Alltid en massa droger, mycket kola, mycket amfetamin.
Bowery var balladen. Bowery var Goldins högkvarter.
Och det var där jag placerades i universum, i Bowery.
När jag kom till New York fick jag reda på namn på några gallerier.
På den tiden gick man till galleriet med sin portfolio.
Så jag ringde runt men ingen var intresserad. Sen träffade jag Marvin.
Jag gick in och visade bilder som ingen annan hade sett innan.
Dåliga, trasiga kopior. Och vi förstod varandra omedelbart.
Hon dök upp en dag med
en låda med bilder iklädd en prickig festklänning
med mycket krinolin och konstigt smink och
hon gick upp för de fina trapporna i galleriet och
hon hade en låda med foton. Jag öppnade den och det fanns ungefär 20 bilder
och jag hade aldrig sett nåt liknande.
Dessa bilder och porträtt på folk som levde sina liv var olikt nån annans verk.
Han bad mig att ta med mig mer material och jag tog med mig en spjällåda.
Och jag fick taxichauffören att bära upp den genom att suga av honom.
Det var så jag tog mig in i konstvärlden.
Det här var 1979. Ja.
MATERIAL FRÅN 'EMPTY SUITCASES'
Första veckan vi var där öppnade Mudd Club.
Och jag träffade Vivienne Dick.
Vivienne var nyfiken om allt.
Hon tog med mig till det mesta som hände.
Det var olika världar i New York som jag rörde mig emellan
och de tyckte inte riktigt om varandra.
Och Viviennes värld samt en kvinna jag bodde med, Suzanne...
Och Greer...
Hon brukade skapa sina dockor och jobbade konstant.
Och sen fanns Bruces värld.
Och David.
Och Cookie.
Hon var i centrum för nattlivet i Downtown New York.
Folk brukade säga att vi var marginaliserade.
Och vi brydde oss inte.
Normala människor var marginaliserade för oss.
Cookie var med i filmer och pjäser.
Och sen skrev hon konstkritik.
Cookie brukade säga:
'Jag vet inte varför folk tror att jag är vild, jag är inte vild.
Vildheten bara dyker upp framför mig.'
Man måste höra hennes röst. Den förklarar allt.
Den typen av ironi och humor.
"Du borde vänta på Charlie, han är den du ska prata med.
Han köper apelsiner åt oss.'
Hon pekade på den kinesiska fruktaffären men jag hade fått nog och gick vidare.
Dessa tjejer var Susan Atkins, Squeaky Fromme och Mary Brunner.
Och jag missade Charlie Manson med fem minuter.'
Cookie jobbade som go-go dansare.
Jag dansade i New Jersey för där behövde man inte ta av sig överdelen.
New York var topless men inte New Jersey.
Så vi tog bussen till Paterson och gick till sunkiga barer
och skakade på rumpan och sen åkte vi tillbaka till New York.
Jag dansade för att ha råd med film.
Sen började jag jobba i horhuset.
Ja, det var inte särskilt trevligt.
Jag har inte många hemligheter. Men jag har aldrig pratat om det tidigare.
Men jag tror att jag måste prata om det nu på grund av tabut kring sexarbete.
Vivienne var intresserad av att jag jobbade i ett horhus
och bestämde sig för att göra en film om det.
Det är en fiktiv film. Jag spelade frun i huset jag jobbade i som var ett monster.
Hej, hur är det? Har du varit hos oss tidigare?
Hon fick oss att ligga på rygg hela dagen
och kom sen hem och visade de nya underkläderna hon hade köpt.
Sexarbete är inte negativt i sig men det är inte kul.
Det är en av de tuffaste jobben man kan ha.
Det var så Tin Pan Alley blev till.
TIN PAN ALLEY, TIME SQUARE
Nån sa: 'Du borde träffa Maggie.'
Hon anställde kvinnor som hade jobbat med sexarbete
och hon hjälpte folk komma ut ur det.
Hon hade en otrolig stryka.
Hon organiserade olika kollektiv och gemenskaper, hon lagade god mat.
Hon var radikal.
Och hon var en balettdansös.
Så hon anställde mig ganska snabbt. Typ direkt.
Baren var ett tryggt rum för prostituerade och även ett sätt
att ta sig ur prostitution om man ville det.
Och det var ett centrum för vänstern.
Husockupationsrörelsen anarkiströrelsen, den svarta rörelsen,
folk som ville hjälpa politiska fångar från latinska vänstern.
Så det var verkligen en plats med mångfald.
Det fanns prostituerade, artister, journalister från Reuters.
Folk från NBC som strejkade. Och det fanns folk från skattemyndigheten.
När tjänstemännen kom för att supa var de lika svåra att hantera som mc-gängen.
Men baren styrdes av kvinnor.
Det var viktigt för mig att vi inte hade dörrvakter och inte förlitade oss på män
för att behålla ron.
Så när bartendern bestämde sig för att det var dags för nån att gå,
gick den personen.
- Huset bjuder. - Tack.
Tin Pan var väldigt integrerat.
Nya vågen var inte alls integrerad.
Och Tin Pan skar igenom klasskillnader vilket den nya vågen inte heller gjorde.
Jag var ofta på Tin Pan men jag vet inte...
Det var många upprepade kvällar, du vet?
När jag började där älskade jag det. De två första åren...
Jag lyssnade på folk. Lyssnade ordentligt.
Och de var inte vana vid det.
Jag var som en dominatrix på baren
och jag fick dricks för att folk ville imponera på mig, vinna tillbaka mig.
Jag brukade jobba till fyra på morgonen och sen gick vi till en annan bar.
Tin Pan Alley blev en stor
plattform inför förberedelserna för utställningen på Times Square.
Det fanns flera våningar. Konstnärerna samarbetade.
Det fanns graffiti, skulpturer, målare,
mycket videokonst. Det fanns musik.
På första våningen fanns de flesta uppträdandena.
Nan bjöd in alla från baren. Jag väntade spänt på att få se hennes verk.
Jag satt på golvet och musiken börjar spelas medan bildspelet visas.
Verket var otroligt politiskt.
Det handlade om makt, speciellt om makten män har över kvinnor
och hur den makten visar sig i samhället.
Första gången jag såg Nans bildspel var det extremt skrovligt.
Det jag minns mest var ljudet, inte bara musiken eller ljudet från utrustningen
utan folk som pratade med skärmarna... Och kommenterade.
I början var publiken endast folk som var med i bildspelet
så de brukade skrika om de tyckte om nåt eller inte.
Så jag redigerade efter det till en viss grad.
Sen hade jag bilder på min vän som hade sex med sin pojkvän
och hon krävde att jag skulle ta bort dem vid nåt tillfälle.
Så då började jag fotografera mig själv när jag hade sex.
Jag tänkte att om jag skulle visa henne ha sex så måste jag visa mig själv också.
Jag hade visningar på undergroundklubbar och min dåvarande pojkvän var DJ.
Det var då musiken började.
Jag började med musik jag visste om och sen skickade folk musik till mig.
Men jag bytte ut den varje gång.
Det var kul, det var verkligen kul. Folk brukade dansa, det var sagolikt.
Jag var alltid sen till allt.
Jag sov inte. Jag var vaken varje natt och redigerade.
Man såg aldrig samma sak två gånger. Hon bytte musiken, bilderna, ordningen.
Ibland förändrade hennes förändrade känslor
verkets betydelse, för hennes fotografier bär inte bara på en betydelse.
Mycket pågår i ett fotografi av Nan Goldin.
Jag antar att det fick folk att tycka att det var filmlikt,
eftersom för de flesta så verkar de vara karaktärer,
medan folk i fotona tyckte att de bara var sig själva.
Hon fotograferar från vår sida.
Jag stod närmast Cookie på mitten av 80-talet.
Hon mådde inte så bra, så hennes vän sa till henne
att snurra på en jordglob och åka dit hon satte ner fingret.
Hon åkte till Italien och träffade Vittorio.
Det var hennes livs största kärlek.
Bröllopet var enormt. Alla från södra New York var där.
Rene Ricard, Greer, David Armstrong,
Francesco Clemente, Teri Toye...
Peter Hujar var där. Vi stod bredvid varandra och tog bilder.
Det var ett vackert bröllop
och en vild fest.
Ja.
När jag väl visade mina verk för en större skara fick jag mycket skit.
Jag fick höra: 'Det finns inga bra kvinnliga konstnärer',
i mitten av 80-talet.
Det fanns ett starkt motstånd.
Speciellt från manliga konstnärer och gallerister som sa:
'Det här är inte konst. Ingen fotograferar sitt eget liv.'
Det var fortfarande en avvikande handling.
Det var en era av svartvita, vertikala foton.
Det är svårt att förstå att det nånsin var radikalt.
Jag tyckte att konstvärlden var skit och att Times Square var på riktigt.
Det var där jag träffade Brian.
På första dejten gick vi och såg The Clash, runt hörnet från baren.
Sen gick vi till Harlem.
Och sen stannade han bara. Han stannade från 81 till 84.
Han var vacker då och jag blev förälskad i honom.
Han var väldigt kärleksfull. Man ser det i hans ögon.
Vi hade väldigt bra sex, och det kan hålla folk ihop väldigt länge.
Sen började vi bråka mycket.
Jag var duktig på att bråka.
Han ville göra slut men det ville inte jag.
Vi gick igenom det ofta, försökte göra slut.
När jag åkte till Berlin gjorde vi slut. Sen kom han till Berlin och...
Hela den historien.
Jag hade en utställning på ett loft och sen gick vi till en bar,
och då fick han reda på att jag hade varit med en tjej, och han blev avundsjuk.
Det var början på allt.
Vi var så sammanflätade att vi inte visste hur man gjorde slut.
Så det här var hans sätt att göra slut.
Han slog mig i ansiktet
flera gånger, pang pang pang. Och han var ute efter mina ögon.
Jag började blöda och det fanns en tjej, Sylvie, från Paris.
Sylvie kom in och drog ut mig.
Hon räddade mitt liv.
Han förstörde rummet.
Han skrev 'subba' och 'fitta' i läppstift runtom i rummet.
Han brände upp mina dagböcker.
Den största turen jag har haft i livet
var att jag lämnade bildspelet i loften där jag hade visat den.
För annars hade han förstört den.
Ja.
Alla ben runt ögonen var brutna.
- Maggie sa att han ville göra mig blind. - För att krossa dina ögon.
Bilderna på mig själv helt sönderslagen var det som höll mig från att gå tillbaka.
Kvinnor som har blivit slagna har sagt att de vågade prata om det tack vare bilderna.
Kampen mellan autonomi och beroende
är kärnan av 'The Ballad of Sexual Dependency'.
Min pappa försökte förhindra publiceringen.
Bilderna var en sak, men de var så rädda för texten
för han sa att jag försökte bevisa att de dödade min syster.
Det var det han sa.
Brian försökte förhindra publiceringen.
Det gör det ännu mer radikalt, alla män som försöker stoppa det.
När jag kom tillbaka till New York gick jag till Tin Pan.
Jag var förskräckt av alla män, jag kunde inte vara bland män.
Maggie trodde att jag sköt heroin men det gjorde jag inte.
Jag snortade.
När jag slutade på Tin Pan tänkte jag: 'Nu kommer det gå utför,
för inget kan stoppa mig.'
Och det gjorde det.
Det är lite läskigt häromkring.
Jag blev uppringd av en New York Post-journalist jag inte känner.
Han ringde min mobil och sa att han hittade numret på nätet.
Vi måste verkligen ha all fakta om vi ska ta oss an den här familjen.
De kan stämma oss, eller hur?
Efter några manifestationer
började Purdue Pharma betala för hela annonssidor i New York Times
som löd: 'Så klart vi bryr oss om opioidkrisen. Vi jobbar i branschen.'
Folk tar fortfarande emot donationer från familjen Sackler.
Vad hände med National Portrait Gallery?
Jag vet inte om mina verk kommer vara med i utställningen.
- Vad tror ni? - Det vore stort
om Nan Goldin vägrar visa sina verk där på grund av familjen Sacklers pengar.
Så...
Nan skulle ha en retrospektiv utställning på ett galleri i Storbritannien
men de tänkte ta emot 1,3 miljoner dollar från familjen Sackler.
Så Nan sa att hon inte skulle ställa upp på utställningen om de tar emot pengarna.
Det är otroligt!
- Det funkar, eller hur? Det funkar. - Jag kan inte tro det!
Att NPG vägrade donationen från familjen Sackler var ett avgörande ögonblick.
Det ger ett otroligt rus att folk börjar tänka om,
om hur vi går till väga med olika saker.
Vi går igenom det som har skett senaste veckan.
Jag tror inte att det här händer aktivister särskilt ofta.
På tisdagen var NPG de första som vägrade ta emot pengar.
Ja!
På torsdag föll Tate. På fredag, förvånansvärt nog, Guggenheim.
Ja!
Och det var chockerande. Okej, och sen
de där smutsiga asätarna, hedgefonden,
vägrar ta emot Sackler-pengarna, vilket saknar motstycke.
Dominoeffekten var enorm. Faktumet att detta händer
med alla stora museum och att Nan är med i allas samlingar, inklusive Tates,
är enormt, och sen gjorde MET samma sak.
Men det var inte bra nog för oss.
Vi hade ett väldigt tydligt krav: Acceptera inte Sackler-pengar igen.
Sen är nästa steg att få bort namnet.
Efteråt såg vi Mortimer-Sackler medlemmarnas chatthistorik
och man ser att de faktiskt pratar om Nan Goldin.
De pratar om det
som om det är en PR-grej. Inte en enda person säger: 'Vänta lite,
det här kanske är lite rättvis kritik. Vi bör reflektera över det vi har gjort.
Kan vi gottgöra det vi har gjort? Finns det frågor vi bör ställa?'
Istället är det bara: 'Hur åtgärdar vi det här PR-problemet?'
När visste du att du blev förföljd?
Jag åkte hem ensam från Nan en fredagskväll.
Och...
jag la märke till en bil.
Jag märkte att den som satt i den dolde sitt ansikte.
Och sekunden jag var mittemot honom tittade han på mig.
När jag går över gatan upp till stopp-skylten veckan efter
stannar en bil där. Och jag tittade på honom.
Och jag fortsatte gå. Jag gick ungefär fem meter
och när jag tittade tillbaka tog han bilder på mig från sin bil.
Jag minns den stunden för att...
Det finns ingen... Jag har nog aldrig varit så rädd i hela mitt liv
för jag vet fan inte vem den här mannen är.
Men jag vet att det är samma man från veckan innan.
Jag skrek på honom men jag vet inte ens om han hörde. Han drog.
Jag var förskräckt.
Tänk er sen chocken,
när samma man är utanför Nans hus exakt en vecka senare.
Vi kom precis ut ur Nans hus. Samma bil är framför huset igen.
Och mannen är där
och tittar på mig medan jag filmar honom.
Han åker nu.
Jag gick ut med min fru och mina barn. Jag har två söner.
Vi gick ut och klev in i bilen och en granne kom fram och sa:
'Jag vill inte skrämma er, men nån har parkerat mittemot mitt hus
och han har varit där hela dagen och jag tror att han spionerar på er.'
Det första jag tänkte på var att Nan och Megan också var förföljda.
Så det kändes som en ledtråd gällande metod.
När jag gjorde en faktakontroll för min bok frågade jag Purdue
om de visste nåt om människorna som hade förföljt oss.
Och de svarade:
'Absolut inte. Vi skulle aldrig göra nåt sånt.' De nekade det verkligen.
Och jag frågade familjen Sackler samma sak och det fanns vissa
saker som de nekade men det här var inte en av dem.
- Bob är en av våra styrelsemedlemmar. - Hej.
- Hej, hur är det? - Det är lite galet här inne.
Har nån haft ett Narcan-kit förut eller vet hur man använder Narcan?
Jag fick ett kit för några veckor sen.
- Okej. - Jag har ett kit men har inte använt det.
Okej. Jag kommer gå igenom det viktigaste:
symptom på en överdos och hur man använder Narcan för att förhindra en överdos.
Så om man ser nån som man tror överdoserar
frågar man: 'Hur mår du?' Inget svar. Man gnider bröstet lite, men inget svar.
Då kan man skaka dem. Om de fortfarande inte svarar ger man dem Narcan.
Så man ger Narcan och ringer ambulans. Gör vilken ni vill först, men gör båda.
Öppna den, håll den, spreja den i näsan, okej?
Är det inte en överdos skadar ni dem inte
men om det är en överdos räddar ni deras liv.
Fokus på skademinimerande åtgärder kommer få ut människor ut ur krisen.
Trygga brukningsplatser, att minska tabut och att hjälpa missbrukare är målet.
Vi börjar med domstolsförhandlingen. God morgon.
Jag vill välkomna er till dagens förhandling angående finansiering av
missbruksstöd.
Nästa vittne är Nan Goldin, grundare av Prescription Addiction Intervention Now.
Jag kommer tala utifrån egen erfarenhet.
Det kanske kommer hjälper er att förstå
vad dessa lagförslag, hur det påverkar en människa.
Jag hade inte kunnat sluta missbruka OxyContin utan buprenorfin.
Med en liten dos av buprenorfin minskar suget efter opioider.
Med större doser känner man inte ens av effekten av opioider.
Jag var en av de lyckligt lottade som fick LARO omedelbart
och hade råd med bra behandling. Doktorer behöver utbildas och få dispens
för att förskriva buprenorfin men samma krav gäller inte för OxyContin.
Det här är en policy som ökar stigmat inom läkarkåren
gällande rehabilitering av missbrukare. Folk måste hållas vid liv.
Missbruk är inte en fråga om moral. Det är inte en fråga om kriminalitet.
Skademinimerande åtgärder innebär att man botar skadan som missbruket skapar
samt skadan som skett genom det sociala och moraliska överfallet
som drabbar folk med substansbrukssyndrom.
Tack så mycket.
Det är viktigt att höra från folk som får läkemedelsassisterad behandling.
Men jag skäms inte.
- Nej. - Det är inte vägen till återhämtning.
- Det är själva återhämtningen. - Det måste spridas.
Folk tror att man måste sluta med allt för att tillfriskna från missbruk,
men det stämmer inte.
- Ja, tabut är hemskt. - Okej, tack så mycket.
Armkrok?
Vi gick med Housing Works
och Vocal New York som verkligen ville göra en manifestation.
- Vi är här. - Vi är här!
- För att uppmärksamma. - För att uppmärksamma!
- Overdose Awareness Day. - Overdose Awareness Day!
- Inget tabu! - Ingen skam!
För att vidta åtgärder bjuder de trygga brukningsplatserna
in folk och säger:
'Vi ifrågasätter inte ditt missbruk. Vi vill bara att du ska göra det
på ett säkert sätt, utan risker.
Så här skjuter man upp på ett säkert sätt.
Om du inte vet vad du har köpt så testar vi det åt dig.'
- Hallå Cuomo, hur har det varit? - Hur många liv har du tagit?
Inga fler döda!
4. MOT VÅRT FÖRSVINNANDE
Jag åkte till rehab för första gången år 1988.
Jag hade varit isolerad från mina vänner.
Jag trodde att jag skulle tillbaka till mitt gäng.
Men sen insåg jag att de flesta var döda eller döende.
Vi kommer inte tystas igen, agera!
Agera! Slå tillbaka! Bekämpa aids!
Det var som andra världskriget.
Vi såg hur alla dog som flugor men vi kunde inte göra nåt åt det.
Jag fick ett samtal från Artists Space och de bad mig kurera en utställning.
Jag ville att det skulle handla om aids.
Och jag fick höra att det inte hade funnits några utställningar om aids.
Jag bad alla mina vänner
att bidra med nåt för jag ville att det skulle vara en gemenskap.
Det var den första utställningen jag kurerade.
Dödlighet känns inte längre som ett vagt begrepp
jag kan förtränga tills jag är gammal.
Lyxen att knuffa undan dödligheten finns inte längre.
David Wojnarowicz var min spirituella guide. Han var min politiska guide.
"Om du vill stoppa aids, skjut bögarna, ' säger Texas guvernör på radion.
Och hans pressekreterare hävdar att han bara skämtade.
Och visste inte att mikrofonen var på.
Han trodde inte att det skulle skada hans chanser att bli omvald.
Och jag vaknar varje morgon i den här dödsmaskinen som kallas för Amerika
och jag bär på denna vrede som ett blodfyllt ägg. Och det är en tunn linje
mellan insidan och utsidan, en tunn linje mellan tanke och handling.
Och den linjen är gjord av blod, muskler och ben.
Och jag har letat efter tecken runt omkring oss, i media eller i folks munnar,
de religiösa utanför St Patricks katedral som skriker till folk i gayparaden:
'Ni kommer inte vara här nästa år. Ni kommer få aids och dö, ha ha!"
GALLERIET STÄNGT FÖR INSTALLATION
Nan Goldin kurerade utställningen med idén att
välja verk från folk som hon visste
påverkades av eller som levde med aids.
Hon ville skingra föreställningen av aidsoffer.
Jag är knappt ett offer om jag kan vägra.
Det jag ser är institutionell ignorans angående denna epidemi.
Hon ville även behandla frågan om sexualitet
mitt i denna epidemi.
Att det fanns sexualitet, att det fanns ofarlig sexualitet,
att det här skulle fortsätta förekomma
trots att en kyrka eller organisation tystade informationen.
Det finns verkligen viktiga verk i utställningen.
Som Davids. Som Peter Hujars.
Philip-Lorca diCorcia.
Mark Morrisroe.
Greer Lankton.
Darrel Ellis. Både kända och okända.
Det handlade om att förlora en gemenskap.
Och att försöka hålla folks arv vid liv.
Jag ringde David och bad honom skriva för min katalog.
Jag skickade bilder på verk som ställdes ut och sa: 'Du får skriva vad du vill.
Jag stöttar allt du skriver.'
Jag ombads att skriva en katalogsessä
till en utställning som behandlar aids och gemenskap.
Så jag började prata om vad jag upplevde där och då i mitt liv,
hur man hanterar representation,
allt genom ramen att ha en tabubelagd sjukdom i detta samhälle.
Jag älskade att denna lilla tunna katalog med tumavtryck i svart och vitt
kunde orsaka en stor politisk kontrovers.
På Artist Space-galleriet förbereds fortfarande nästa veckas utställning,
men NEA har tagit tillbaka sin donation.
National Endowment for the Arts vägrar sponsra en utställning här i New York City
för att den berör aids och homosexualitet och är politiskt känslig.
Jag vill understryka att detta kureras av en fotograf vid namn Nan Goldin.
Direktören Susan Wyatt blev nervös av Davids text så hon tog det till NEA.
Katalogen kritiserar senator Jesse Helms
för hans åsikter om homosexualitet och konst,
och den kallar New York Cardinal o'Connor för 'en fet kannibal i en svart kjol'.
Tror du att telefonen kommer ringa igen?
- När som helst. - Angående vad?
Det är säkert Cardinal O'Connor som utrycker sitt stöd för mina uttalanden.
Och att han erkänner att
eftersom han kalasar på Kristus kropp så är han en kannibal.
Och ja, han har en förkärlek för svarta kjolar.
Han är tjock, genomskinlig och omoralisk.
Efter att nyheten slog igenom ringde David mig, jätteupprörd, och sa att de
försökte få honom att radera 'fet jävla kannibal i svarta kjolar.'
Jag tycker att det är farligt och läskigt. Jag ser ett utbrott av McCarthyism
och att man svartlistar konstnärer om det här fortsätter.
Det konstnärliga i utställningen förlorades. Och det som visade sig vara
utställningen i sin helhet var inte och är inte konstnärligt.
Kompositören Leonard Bernstein lyckades vävas in i kontroversen.
Detta efter att ha vägrat ett pris på grund av NEAs agerande.
Det som är skrattretande är att om
bilder och ord från en individ har så mycket makt
att det kan orsaka denna kontrovers,
är inte det otroligt? Det betyder att kontrollen kring information är bristande.
Hallå? Ja.
Hej.
Det har varit kaotiskt.
Senator Alfonse D'Amato rev sönder en konstkatalog...
Hur kan de ignorera den politiska aspekten av aids?
Är det inte politiskt att jag kanske dör på grund av aids år 1989?
Är det inte politiskt att jag inte har råd med en adekvat sjukvård?
Vittorio fick höra att han hade tre månader kvar och då började han rita.
Han var fortfarande vid liv ett och ett halvt år senare.
Det där är Vittorios likvaka.
Cookie hade redan förlorat sin röst. Hon skrev konstant.
Så att folk visste vad hon behövde och ville ha.
Sen kom Sharon tillbaka för att ta hand om Cookie.
Bilden av Sharon när hon tog hand om Cookie bär på meningen med kärlek.
Jag var rasande. 'Ring den här doktorn, ring den där doktorn.
Nån kommer kunna hjälpa henne. Det måste finnas ett botemedel där ute.'
Sen insåg jag att det inte fanns nån doktor att ringa till. Jag förstod inte.
COOKIE MUELIER DÖD: SKÅDESPELERSKA OCH FÖRFATTARE, 40
Vi hade Cookies minnesstund i St Marks kyrka och dagen efter öppnade 'Vittnen'.
Jag heter David Wojnarowicz. Jag vill läsa detta till minne av
Peter Hujar, Keith Davis, Bebe Smith, Cookie Mueller, Vittorio.
Första steget till att göra den privata sorgen offentlig
är genom minnesstunden.
Och jag har gått på flera minnesstunder de senaste fem åren
och på den senaste så kom jag på mig själv med att uppleva nåt som liknar vrede.
Vad som gjorde mig arg var att jag insåg att
minnesstunden inte ekade utanför rummet den hölls i,
samtidigt oroade jag mig för att mina vänner bara skulle bli kistbärare
i väntan på att deras närstående skulle dö och finslipa sina begravningstal,
att de fulländar sina dödsritualer snarare än en enkel livsritual
som att skrika på gatan.
Inte stat! Inte kyrka! Vi bestämmer vilken konst vi vill dyrka!
Gå på trottoaren, inte på gatan.
Jag undrar hur det vore
om mina vänner höll en demonstration varje gång en närstående dör av aids.
Och jag undrar hur det vore om varje gång en närstående dör av aids,
och deras vänner, älskare eller grannar skulle ta kroppen och köra den
till Washington D.C. och köra igenom Vita husets grindar,
stanna framför entrén och sen lämna den livlösa kroppen framför dörren.
Slutsatsen är att även en liten gest
för att markera ens reaktion till denna epidemi
betyder hela världen för mig om det görs i offentligheten.
Och slutsatsen är att vi måste hitta våra egna gester och metoder.
Man kan aldrig förlita sig på att massmedia reflekterar oss,
våra behov eller hur vi mår.
Mark Morrisroe dog strax efter att det öppnade.
David Wojnarowicz dog år 1992.
Folk förstår inte riktigt ilskan, frustrationen och smärtan från de åren.
De förstår inte vad vi gick igenom.
Det dödar fortfarande folk.
Det försvann aldrig.
David Armstrong dog år 2014.
Vi spenderade mycket av våra liv tillsammans.
Årtionden av vänskap.
LOUVREN, PARIS
Sackler, vi dör, och Louvren mörklägger det!
Många har slutat ta emot donationer från familjen Sackler
som Guggenheimmuseet, MET,
Tate och NPG, samt medicinska institutioner världen över.
Vi kräver att Louvren stöttar och lyssnar på oss
och är de första som tar bort deras namn.
TVÅ VECKOR SENARE BLIR LOUVREN DET FÖRSTA STORA MUSEET SOM TAR BORT NAMNET.
INGET ANNAT MUSEUM GÖR DETSAMMA.
VICTORIA & ALBERT MUSEET LONDON
5. RÄDDNING
- Får jag fråga en sak? - Vad då?
- Var du ensam när du överdoserade? - Ja.
Helt ensam.
Jag trodde att det var heroin så jag snortade men det var fentanyl.
Många vill ha det men jag var inte beredd på det.
Och jag slocknade bara, så där.
Sen kom jag tillbaka, och sen slocknade jag igen.
Ingen tog mig tillbaka, jag bara kom tillbaka.
Jag är så lyckligt lottad att jag gjorde det själv.
All uppfattning om missbrukare
är tabubelagd utan förståelsen av hur det känns att inte ha dessa droger.
Att behöva gå igenom abstinens.
Ens hjärna förlorar sina opioidreceptorer så man har inget
skydd från smärta.
Det är inte bara det fysiska.
Det är det mörkaste
stället man kan hamna på, det är själens mörker.
Det är outhärdligt.
Okej, jag är här. Du kan komma när du vill.
- Hallå? - Hej.
- Vad sa du? - Jag är här vid restaurangen.
Du kan komma när du vill.
- Bra. Hur många fick du tag i? - Så många du ville ha.
Ja? Vem är det?
- Är du fortfarande i sängs? - Nej, jag la mig aldrig.
Vet du vad som verkligen slog mig som konstigt?
Jag tänkte på det hela morgonen.
Elände gillar inte sällskap, elände gillar uppmärksamhet i det här fallet.
PAIN SAMLADE 35 000 DOLLAR FÖR URBAN SURVIVIORS UNION
FÖR ATT KÖPA EN MASKIN SOM LÅTER FOLK ANALYSERA SINA DROGER
Marknaden har blivit väldigt smutsig. Dödlig i princip.
Fentanyl finns i allt nu.
Är inte det här fentanyl?
Fentanyl har en stor topp, kola har två här.
- Och de har lite olika nummer. - Okej.
Här ser man avvikelserna.
Vill du visa de blodiga du gjorde?
Nej, men det är bra, för då är det uppenbart att de inte är äkta.
FÖR ATT UNDVIKA UNGEFÄR 3000 CIVILRÄTTSLIGA RÄTTEGÅNGAR
HAR PURDUE PHARMA ANSÖKT OM KONKURS
- Vad är vårt budskap? - Budskapet är: 'Purdue har gått i konkurs
men inte familjen Sackler. Deras rikedom har kommit från OxyContin
och man måste ta det ifrån dem.'
Jag tror att budskapet är att familjen Sackler kommer undan med mord.
Att vi vill ha deras pengar och vad vi vill spendera dem på.
Företaget går till slut i konkurs.
Det är en otrolig räddning för att,
det som händer, är att Purdue säger:
'Lyssna, många vill stämma oss men vi har inte resurserna för att hantera dem.
Så istället kommer vi ansöka om konkurs för att våra kassavalv är tomma.'
Men nu vet vi anledningen till varför de är tomma,
vilket är för att under ett årtionde, tills ansökan om konkurs
har familjen Sackler pumpat ut pengar från företaget.
Så de tog ut mer är 10 miljarder dollar ur företaget innan de ansökte om konkurs.
- Vems pengar? - Våra pengar!
- Vems blod? - Vårt blod!
- Vems pengar? - Våra pengar!
- Vems blod? - Vårt blod!
- Tror du att de kommer komma undan? - Självklart. Ja.
Jag förväntade mig aldrig nåt annat.
Jag tror inte att man kan ta ifrån en miljardärfamilj så mycket pengar.
Faktumet att konkursdomstolen har hand om ett civilrättsligt fall är galet.
Det är problemet. Jag har varit med sen början.
Vid en tidpunkt tänkte jag: 'Vi tar med oss aktivismen in i rättssalen.'
Ända sen dess har vi slagits inför domstol.
Och vi var inte direkt välkomna första gången.
Vi är som små lönnmördare, vi går snabbt in och sen ut igen.
Jag sa till Purdues advokat att jag gör det pro bono och han sa: 'Va?'
Han sa: 'Va? Vad menar du?'
För de spenderar 30 miljoner dollar i månaden på advokatkostnader.
Det finns ungefär 80 advokater med i det här samtalet.
- Det är många. - God morgon, jag är domare Drain.
Det här är en fjärrförhandling.
I dag har vi re: Purdue Pharma L.P. att göra med.
Ärade domare, det här är ett stort misstag.
Processen som justitiedepartementet gick igenom var fel.
De vaga resultaten, som förbryllade mig och mina klienter, är felaktiga.
Justitiedepartementet frågade aldrig Purdues offer,
allmänheten eller några medlemmar av huset och senaten, någonting.
Förhandlingen mellan dessa två sidor, justitiedepartementet och Purdue/Sackler
är inte tillräcklig för den här typen av lagändring.
Mina klienter är som förgångna julars ande, de berättar
att år 2007 såg de ett problem, problemet förvärrades
och det här är stunden de säger åt er att framtiden måste vara säkrare.
Okej. Tack.
God morgon ärade domare och alla som är med oss
Mr. Quinn har många gånger använt frasen 'Purdue/familjen Sackler'
som föreslår att Purdue och familjen Sackler gör det här tillsammans.
Det är inte hjälpsamt. Det är inte rättvist.
Det här är så deprimerande. Tack så mycket, Mike. Tack för att du krigar.
Jag är stolt över att göra det och
och vi gör det tillsammans. Faktumet att vår grupp
står för konkursen och kämpar med allt vi har är otroligt.
Ja, det är ganska komiskt.
- Det är helt jävla galet. - Finns det chans för åtal?
Nej.
Planen är strukturerad så att om justitiedepartementet
väcker åtal mot familjen skulle det förvärra konkursen.
Så de undvek åtal.
FAMILJEN GICK MED PÅ ATT BETALA EN FÖRLIKNING OM 6 MILJARDER DOLLAR
I UTBYTE MOT IMMUNITET FÖR SIG SJÄLVA, ARVTAGARE, DELÄGARE, PRIVATA FONDER
ÖVERDOSKRISEN I USA HAR KOSTAT ÖVER EN BILJON
Vi följde dessa människor hela vägen till konkursdomstolen och vi ser dem
manipulera rättssystemet.
Det finns ingen rättvisa för oss, bara för miljardärer.
Så allt vi kan hoppas på är att pengarna från förlikningen
hamnar i rätt ficka.
Att det går till skademinimerande åtgärder och inte poliser.
Att det hamnar hos grupper som er som räddar liv.
Det här en förhandling inför federal domstol. Det hålls på distans.
Men reglerna för federal domstol gäller.
DOMSTOLEN BEORDRAR FAMILJEN SACKLER ATT VITTNA OFFERS VITTNESMÅL
SOM EN DEL AV UPPGÖRELSEN.
Låt mig bekräfta att jag ser David Sackler
på skärmen, och jag ser Theresa Sackler.
Richard Sackler är med på telefon genom denna förhandling.
Doktor Sackler, kan du bekräfta det?
Ja, ärade domare, jag är här och lyssnar.
Innan vi börjar vill jag klargöra nåt, jag vet att Richard sa att han
lyssnade men han ska också titta, han ska titta men inte bli sedd.
Kan han bekräfta det?
Jag kan bekräfta det, jag såg... Jag har sett allt.
Okej, och det är viktigt. Tack för att du uppmärksammade det, mr Price.
Okej, den första som kommer tala i dag är Tiffinee Scott.
Richard. David. Theresa.
Vi har aldrig träffats men det känns som att jag känner er på grund av OxyContin.
Har ni nånsin gett Narcan till era barn?
Har ni återupplivat era barn från en överdos?
Det har jag. Det finns inga ord som kan beskriva min smärta.
I maj 2020 hittades hon medvetslös och livlös i sängen av mig, hennes mamma.
Sveket och skräcken ni har orsakat, skäms på er.
Jag minns dagen Trent berättade att han missbrukade OxyContin.
Han ringde mig från Alabamas universitets campus.
Jag hörde på rösten att det fanns stor rädsla. Jag körde i tre timmar, han grät.
Vi grät tillsammans. 'Pappa, jag kan inte sluta ta Oxy.
Pappa, jag kommer dö.' Och det gjorde han.
Det här är så svårt.
Jag stötte på opioider strax efter att ni började sälja OxyContin.
Och jag är en av överlevarna av er monumentala girighet.
Jag hoppas att vartenda ansikte, alla offers ansikte
hemsöker er resten av era liv, även när ni sover.
Tack. Nästa persons tur att tala är Nan Goldin.
Det känns bra att äntligen få träffa familjen Sackler.
Sacklers så kallade ursäkt
som styrdes av förlikningen, är en förolämpning mot alla oss
som har skadats. En familj är ansvarig
för början av denna kris som har dödat
över en halv miljon amerikaner och har orsakat obotlig skada
för generationer framåt. Ändå ger förlikningen dem immunitet,
inte bara för sig själva utan för kommande generationer av Sacklers.
Purdue har varit skyldiga till federala brott men dess ägare har inte undersökts.
Vi hoppas på att justitiedepartementet väcker åtal.
- Tack. - Okej, tack.
INSPELAT NÖDSAMTAL
De är redan på väg. De har redan åkt iväg.
- Har han tagit nåt? - Jag vet inte. Han har det förut.
Herregud.
- Är han 20 år gammal? - Ja.
- Vad heter han? - Förlåt?
- Vad heter han? - Bryan...
- Vi är på väg, okej? - Tack, herrn.
4804 dagar.
Richard, om du fortfarande lyssnar,
det är så många dagar som har gått sen jag ringde det där samtalet.
Jag har levt igenom smärtan och sorgen av att ha förlorat mitt enda barn.
En smärta du aldrig kommer förstå.
Jag kan bara upprepa den smärtan och det lidandet
som Kristy känner och som vi alla känner i dag.
Jag vill påpeka för familjen Sackler att när den här förhandlingen är över
kan ni lägga till 16 personer på er dödslista.
6. SYSTRAR
Jag bad min far om sjukhusjournaler från sjukhus hon hade varit på.
Och han gav dem till mig utan att läsa igenom dem.
Så lådan kom.
Jag tänker på den som 'Lådan', med de huvudsakliga dokumenten.
EFTER ATT HA JOBBAT MED DEN HÄR FLICKAN UPPTÄCKTE JAG ATT HON VAR FÖRSKRÄCKT
Där var Barbaras historia, för mig att läsa och
jag var förskräckt.
Jag ville veta men ändå inte.
RORSCHASCHTESTET
HON SER FRAMTIDEN OCH ALL SKÖNHET OCH ALLT BLOD SOM KOMMER SPILLAS
Jag förstod inte att det första stället hon skickades till var ett barnhem.
Och sen brände hon upp gardinerna och rymde.
HON BRÄNDE UPP SINA GARDINER. 'JAG VILL UT.'
Hon beskrivs som 'rebellisk tonåring'.
MS GOLDIN HAR VISAT ETT
IMPULSIVT, TROTSIGT, REBELLISKT OCH ARGT BETEENDE
Det står i intervjuerna att psykiatrikern tyckte att
mrs Goldin bör vara på sjukhuset, inte ms Goldin.
Och det står faktiskt i journalen.
MYCKET VISAR PÅ ATT MRS GOLDIN ÄR FÖR SJUK FÖR ATT BARBARA SKA KUNNA ÅKA HEM
Min mor hade varit med om sexuellt ofredande i flera år, av en familjemedlem.
HON VILL LÖSA PROBLEM GENOM ATT BLI AV MED SIN DOTTER
Och när min syster kom in i puberteten klarade inte min mor av det.
Min syster hade inget utlopp. Hon hade ingen kontext.
Det var inte psykisk ohälsa.
PATIENTEN BETER SIG SOM EN VANLIG TONÅRING MEN FICK INTE STÖD HEMIFRÅN
Jag visste bara hur svårt det var för henne att vara vid liv.
Hon ville så gärna ha ett hem.
Om hon hade hittat folk, om hon hade blivit älskad
hade hon överlevt.
Folk nära området sa till polisen att de hade sett ms Goldin strax innan,
när hon hade frågat om när nästa tåg skulle gå.
Strax innan halv sex på kvällen sa folk att
ms Goldin hade lagt sitt häfte på marken
bredvid rälsen och la sig ner på rälsen när tåget närmade sig.
Tågföraren sa till polis att de såg henne och hade bromsat men kunde inte stanna.
Utredare betecknar det som självmord.
Andra allvarliga förhållanden som bidrog till döden: grov depression.
Det är problemet, man växer upp och blir tillsagd: 'Det där hände inte.
Du såg inte det där. Du hörde inte det där.'
Vad gör man då? Hur tror man sig själv?
Hur litar man på sig själv? Hur fortsätter man lita på sig själv?
Och hur visar man världen att man upplevde det och man hörde det?
Det är anledningen till varför jag tar bilder.
- Nan, vad gör du... - Vacker, du är vacker.
- Nan, spelar den in ljud? - Ja.
Jösses.
Nu kör vi, hjärtat.
Min mamma älskar att dansa.
Och hon ska lära sin gamla make hur man gör.
- Kör på, mamma. - Kom igen.
Mina föräldrar var inte redo för barn.
De hade barn för att det förväntades att dem skulle skaffa barn.
Inte för att det handlade om att ta hand om andra människor.
Det ser bra ut!
- Ja, men håll upp det högre. - Är det högt nog?
- Vad vackert. - Ser man det?
Barbara älskade Nan jättemycket. De var jättenära.
När hon dog hade hon en väldigt fin kopia av Psaltaren i sitt häfte.
- Och hon hade ett vacker citat från... - Conrad.
Mörkrets hjärta. Joseph Conrad. Hon var likt Nan, en bokmal.
Jag har citatet där uppe men det var nåt i stil med...
- Stäng av. - Du borde gå och hämta citatet.
- Nåt om ånger. - Ja, oändlig ånger.
Är den på? Citat från Mörkrets hjärta.
- Var det skrivet på papper? - Ja.
'Livet är underligt. Ett mystiskt arrangemang
av obarmhärtig logik för ett ytligt syfte.
Det bästa man kan önska sig är lite vetskap om sig själv...
som kommer för sent.
En skörd av oskönjbar ånger.'
Jag tror att det här är en viktigt berättelse, inte bara för mig
utan för hela samhället.
Om anpassning och förnekelse.
Och om tabu.
Fel saker hålls hemliga och det förstör folk.
Min syster var offer för allt det där. Men hon visste hur man slog tillbaka.
Hennes uppror var början till mitt eget.
Hon visade hur man gjorde.
- Vi stänger av ett tag. - Ja.
FYRA ÅR EFTER P.A.I.N.S FÖRSTA MANIFESTATION
TAR MET BORT SACKLER FRÅN SJU AV DERAS GALLERIER
Wow.
Vi gjorde det.
Fyra års arbete. Kongressen gjorde inget.
Justitiedepartementet har inte gjort nåt. Konkursdomstolen
lät dem komma undan.
Konkursdomstolen håller dem vid makten.
Så det här är det enda stället som ställer dem till svars,
och vi gjorde det.
Det är otroligt.
Sackler är nu 'privata samlingar'.
Här, stanna där.
Det står inte vilken typ av privata samlingar.
Vackert. Jösses.
Det är svårt att tro.
EFTER MET HAR NAMNET SACKLER TAGITS BORT FRÅN GUGGENHEIM, BRITTISKA MUSEET,
SERPENTINE GALLERY OCH MÅNGA ANDRA.
FAMILJEN HAR SAGT TILL FILMMAKARNA ATT ANKLAGAN OM FÖRFÖLJELSE ÄR FALSK.
DE SA ÄVEN ATT MER ÄN HÄLFTEN AV DE 10 MILJONER DOLLAR SOM
TOGS FRÅN PURDUE GICK TILL SKATTER ELLER ÅTERINVESTERING AV ANDRA FÖRETAG.
ÖVER EN HALV MILJON AMERIKANER HAR DÖTT PÅ GRUND AV ÖVERDOSKRISEN.
I MARS 2020 NÅDDES DEN HÖGSTA SIFFRAN NÅGONSIN MED ÖVER 109 000 DÖDSFALL.
AKTIVISTORGANISATIONER SOM P.A.I.N FORSTSÄTTER KÄMPA FÖR LÄMPLIGA ÅTGÄRDER.
Undertexter: Sepideh Sadrzadeh-Khoei www.firstlightmedia.com