- Je blázen. - Peníze před integritou.
- Je to legenda. - Spálila až příliš mostů.
Je profík!
- Jen tak dál! - Osel dne!
Je svéhlavá.
- Mo'Nique a legenda? - Spálila až příliš mostů.
- Je nestabilní. - Osel dne.
Její kariéra skončila.
Díky za podporu.
Jdeme na to.
Oh baby!
No tak, baby!
Oh baby!
Atlanta, Georgia!
Oh baby!
Cítím tu pozitivní energii.
Oh baby!
Zvládli jsme to, baby!
Zvládli jsme to!
Mo'Nique!
Stojím na zkurveným pódiu, nebo ne?
Tak stojím na něm, nebo ne?
Musím vám říct, že se teď ze všech sil snažím nerozbrečet.
Něco vám řeknu. Jsem tak vděčná.
Tak strašně vděčná.
Chci poděkovat každému, kdo při mně stál, zatraceně!
Chci poděkovat za každičkého fanouška!
Děkuji všem černochům, kteří si koupili lístek.
I tobě, bělochu.
Chci poděkovat kurva každému!
Dnes večer, až tahle show skončí, pochopíte, kdo kurva jsem.
Až tahle show skončí, pochopíte, proč se chovám tak, jak se kurva chovám.
Dnes večer, až tahle show skončí, si řeknete: „Ty vole, teď to chápu.“
Oh baby. To, co lidi nepochopili...
To, co o mně nevěděli, když na mě vrhali nože,
a nazývali mě různými jmény
a říkali, co nejsem, a všechny ty kecy...
A ptali se: „Mo'Nique, jak tohle můžeš vydržet?
Vypadá to, že je máš úplně na háku.“
To, co o mně lidi nevědí, baby,
a nikdy bych nevěřila, že tohle řeknu v televizi
nebo na pódiu kvůli stigmatu, které s tím přichází.
Co o mně nevědí, je to, že se dívají na ženskou ze speciální třídy.
A takhle to vypadá.
Chci, abyste viděli, jak vypadá člověk ze speciální třídy!
Chci, abyste viděli, jak vypadá mentál! Chci, abyste to pochopili.
To jsem já!
Nazývali mě všemi jmény na světě,
od sedmé do deváté třídy.
Chodila jsem do speciální třídy.
Lidi, slyšeli jste?
Do speciální...
třídy.
Vypadám, jako bych skákala přes švihadla. Speciální! Třída!
Speciální třída.
Až budete chtít někoho soudit, nejdřív si o něm něco zjistěte.
Díváte se na člověka, který byl v sedmičce, osmičce a devítce ve třídě
se speciálními vzdělávacími potřebami.
Něco vám teď kurva řeknu, ať si to nemusíte později vyhledávat.
Myslím, že to byla chyba.
Myslím, že to byla chyba, protože domů nedošel žádný dopis.
Nebyla žádná schůzka rodičů s učiteli.
Nezasedala žádná školní rada.
Jen jsem se tam kurva objevila...
na zkurveným druhým stupni.
Měla jsem na sobě nový hadry.
Byla jsem dobře oblečená, v parádních džínách, baby.
Bílý tričko s bílýma botama, aby to ladilo.
Byla jsem připravená na sedmou třídu.
A všimla jsem si,
že mi nic nedošlo domů...
ohledně třídy, ve které jsem měla být.
Tak jsem si řekla: „Tenhle rok bude fakt speciální.
Nic mi neposlali domů. Musím si to vyzvednou ve škole.
To je fakt speciální.“
A když tam vejdete, vaše jméno je vyvěšené na tabuli.
I s třídou, do které máte jít.
Děcka tam přiběhnou a začnou řvát: „Já jsem v téhle třídě! Já v tamté!“
A já na tu tabuli zírám...
„Hele, třeba jsem na jiné tabuli.“
Já jsem to měla v obálce.
Chápete? Já jsem to měla v obálce.
A já věděla, že tu něco nehraje, ale vždy jsem byla optimistická.
Vždycky jsem říkala, že ta sklenice je napůl plná.
Takže když jsem viděla, že mi to dali do obálky, řekla jsem si:
„Ty vole! To bude něco speciálního!
Tobě to dali do obálky, ty krávo!“
Tak jsem ji otevřela...
Tenhle chlápek se ptá: „Co tam bylo napsáno?“
Já ti to řeknu.
Stálo tam: B 217
Jo?
A tak jsem si řekla: „To je B jako Borka.
Já jsem ta největší borka ve škole.
A jsem v místnosti 217, ty vole.
Jsem na druhém patře na druhém stupni základní školy.
Na druhé patro nováčky nedávají, ledaže jsou speciální.
Jsem v místnosti B 217.“
Tak jsem našla do místnosti 217, ale žádné B jsem tam neviděla.
Tak jsem si řekla: „Dobrá. Pořád je to 217.“
Vešla jsem dovnitř celá hrdá.
V nových hadrech.
Učitelce jsem dala ten papír,
protože se mě zeptala: „Kdo jsi?“
Řekla jsem: „Monique Imes.“
- A ona: „Nemám tě tu napsanou na papíře.“ - A já na to: „Ale já mám tenhle papír.“
A když si ten papír vzala, tak se uchechtla.
Nechápala jsem proč, ale řekla jsem si: „Seru na ni, já jsem borka.
Seru na ni!” Ne?
Uchechtla se a řekla: „Ne, v téhle třídě ne.
Ty jsi v prvním patře, v béčku.“
Takže B znamenalo Béčko.
Béčko. Jdi do béčka, ty vole.
Tak jsem našla třídu B 217,
vešla jsem dovnitř
a vidím tam holku s helmou na hlavě
a řemínkem pod bradou.
A já na to: „A sakra!“
A pak jsem optimisticky řekla:
„To musí mít na parádu, ty vole. Jsme na druhém stupni.
Asi si říká: ‚Já jim ukážu, jak se nosí helma!‘“
Tohle měla na sobě.
Tak jsem si šla sednout
a všimla jsem si jednoho bělocha,
co měl ruce
celé od lepidla.
Chápejte, já mám srandu ráda.
Já se strašně ráda bavím.
Fandila jsem mu a dívala jsem se, dokud mu to lepidlo nezaschlo.
Pak si to celé převaloval v ruce.
Malý Timmy si všiml, že se na něj dívám, tak se proměnil v kouzelníka.
Začal dělat...
A pak udělal...
A já na to: „Ty krávo, já jsem ve speciální třídě.
Jsem ve speciální třídě, zatraceně!“
Myslíte, že jsem z toho byla v prdeli?
Brala jsem to z té lepší stránky, protože když jsem na tabuli viděla,
co se budeme kurva učit, řekla jsem si: „Však já jim všem ukážu!
Primární barvy, sekundární barvy. Čeká mě vysvědčení s vyznamenáním!“
A tehdy jsem zjistila,
že moje matka byla negramotná.
Vy zmetci.
Smát se tomu, že moje matka neuměla číst.
Jste hrozní zmetci!
Nemluvili jsme o tom spolu.
Sama mi o tom neřekla.
Prostě jsem to postřehla.
Možná jsem nebyla akademicky nejchytřejší holka v místnosti,
protože jsem byla ve speciálním béčku,
ale to je jedno, prostě jsem poznala,
když se dělo něco neobvyklého.
Protože jsem byla velmi pozorná a vnímavá, chápete?
Jednou mi učitel dal dopis pro mámu a ten parchant v něm napsal:
„Monique moc mluví.“
Nedělala jsem nic novýho!
Tohle dělám celý svůj život!
„Moc mluví a rozptyluje žáky. Budete muset opět přijít do školy.“
Já si ten zkurvenej dopis přečetla.
Tak jsem ho vzala domů.
Já jsem upřímnej člověk, to vám řeknu.
Jsem upřímná.
Když něco poseru, přiznám to a řeknu: „Zkurvila jsem to.“
Celou cestu domů jsem byla nervózní, protože musím dát mámě dopis,
ve kterém tenhle běloch píše, že moc mluvím.
On ale není jediný. Řekla mi to i moje matka.
Proto mě moje rodina momentálně nemusí.
Chápete?
Doma jsem mámě dala ten zkurvenej dopis.
Otevřela ho.
Ale teď vám něco řeknu.
Když jsem řekla, že o tomhle budu mluvit, manžel mi řekl:
- Co řekl? - Neřeknu.
Řekl: „Zlato, neříkej o své mámě, že je negramotná.
To je docela drsný.“
Svého manžela znám od desáté třídy, od svých 14 let.
A on je jeden z nejhodnějších lidí, které jsem kdy potkala.
Tak jsem se na něj podívala a řekla:
„Myslela jsem si, že tohle řekneš.
Znám tě od desáté třídy.
Ale ty mě taky znáš od desáté třídy.
Neměla problém se naučit číst.
Prostě byla negramotná!“
Tak jsem jí dala ten zkurvenej dopis.
A čekám na reakci.
Čekám, až řekne: „Neřekla jsem ti, abys zavřela zobák?“
Čekám na reakci.
Podívala se na ten dopis.
Pak se podívala na mě a já se usmála.
Hrála jsem to až do konce, jako že nevím, co tam je.
Podívala se na ten vzkaz a řekla mi: „Nikky, to je skvělá zpráva.“
A mně došlo, že neumí číst.
„Kurva, ona neumí číst, ty vole!“
Nesoudím ji, ale takhle to prostě je!
Neuměla číst.
Tak jsem jí pustila pořad pro děti, abych jí trochu pomohla.
„Sní, daně, snídaně.”
Člověk by si myslel, že ve speciální třídě neexistuje rasismus.
Že ve speciální třídě neexistuje diskriminace,
protože všichni v té třídě jsou speciální.
Ne ve smyslu: „Jsou výjimeční.”
Ale ve smyslu: „Jsou zvláštní.“
Všichni jsme byli na seznamu debilů.
Každého z nás dali na seznam ztroskotanců.
Každý z nás dostal léky.
No, kromě mě.
Náš učitel se jmenoval McKinney.
A pan učitel McKinney byl běloch.
Bílej běloch.
A běloši si říkají: „Co je bílej běloch?“
Ti, co nemají rádi černochy.
Bílej běloch.
A já jsem v sedmé třídě, baby.
Musíte pochopit s jakým duchem jsem přišla na svět.
Já jsem taková odjakživa. Jsem bojovnice.
Mám v sobě ducha bojovnice.
Pokud něco není správně, tak bojuju.
Taková jsem odjakživa.
Takže jednoho dne sedíme ve třídě a pan učitel McKinney vstane a řekne:
„Poslouchejte, pokud přečtu vaše jméno, běžte na pravou stranu třídy.
A jestli ho nepřečtu, běžte na levou stranu třídy.“
Jen rozpoznání směru nám zabralo 20 minut.
Hrozně jsem se bavila!
„Na jakou stranu?“
Chápete?
A když byli všichni na svých místech,
všimla jsem si, že běloši byli napravo
a všichni černoši byli na levé straně.
A bělochům řekl:
„Vy máte omalovánky, slovní hádanky a stavebnicové kostky.
To jsou vaše úkoly.“
A pak přišel a postavil se před nás.
Řekl: „A tuto skupinu...“
A když řekl „tuto skupinu“...
Malcolm X mi v hlavě říká: „Holka, jsi na řadě.“
„Tuto skupinu naučím mluvit gramaticky správně.“
Zvedla jsem ruku.
Učitel McKinney řekl: „Ano, Monikew?“
Protože to nebylo moje jméno, kurva,
držela jsem ruku pořád nahoře.
Pak se na mě ten běloch podíval a řekl: „Ano, Monique?“
Řekla jsem: „Musím jít do ředitelny.“
Zeptal se mě proč? A já: „Abych mohla zavolat svému otci.“
„Proč chceš volat svému otci?“
„Abych mu mohla říct, že jste tuhle třídu rozdělil.
Že běloši jsou tamhle a černoši tady.
Chcete nás naučit mluvit a malý Timmy právě snědl tubu lepidla.“
Baby, ten běloch se na mě podíval, jako by chtěl říct:
„Kdybych si teď mohl nasadit svoje bílé roucho...“
Zíral na mě a moji předci mi šeptali:
„Zaměř se na něj a nepouštěj ho z očí. Ani kurva nemrkni!“
Pak řekl: „Všichni zpět do lavic.“
Dobře. Tak je to kurva správně.
Ten běloch mě neměl rád, ale já si sedla do první lavice,
aby viděl můj ksicht každý zpropadený den.
Protože jsem věděla, co on je zač, baby.
Takový chování netoleruju.
Pokud se někdo chová nevhodně, tak si to s ním vyřídím.
Jsem v sedmé třídě.
A potkala jsem pár úžasných lidí.
Řeknu to jasně, baby.
Pár skvělých lidí, které považujeme za výjimečné.
Byli tak úžasní, kurva,
a plní příběhů a historie.
A já seděla v té zatracené třídě a byla naprosto ohromená
nádherou těchto lidí.
A seděla jsem v první lavici vedle dvou tyranek.
Vy víte, že šikanování nemůžu vystát.
A tyhle dvě tyranky si dělaly srandu z té holky s helmou.
Ale ta holka s tou helmou nikomu nic kurva nedělala.
Byla přátelská a mluvila takhle...
Když jsem přišla, udělala...
A já na ni...
Takhle jsme spolu komunikovaly, prostě nádhera.
Na tu helmu jsem se jí nikdy neptala,
ona nic neřekla a vycházely jsme spolu dobře.
Tyhle dvě tyranky si dělaly srandu z té holky s helmou.
Na to já jim nehraju.
Celý týden mluvily o tom, co té holce s tou helmou udělají.
A já tam sedím a říkám si: „To ne, to nedopustím.
To vám překazím.“
A ve čtvrtek se těm mrchám postavím.
Všichni jsme speciální.
Dobře?
Jsem připravená!
Tak jsem řekla té hlavní tyrance...
Jedna je hlavní a ta druhá je vlezdoprdelka.
Obě dvě šikanují, ale jedna je vůdkyně.
A ta vlezdoprdelka přikyvuje na všechno, co říká vůdkyně.
A to mě tenkrát hrozně nasíralo.
Takže ve čtvrtek, když jsme odcházeli ze školy,
jsem byla připravená dát těm tyrankám vědět, že tohle netoleruju.
A té holce s tou helmou oznámím, že pokud ji bude někdo šikanovat,
postavím se jim.
A tak jsem řekla: „Hele, zítra jí řeknu,
že ji chcete šikanovat, protože nosí helmu.“
Myslela jsem, že jsem ji tím dost zastrašila.
A ona na mě:
„Ty blbá, tlustá krávo, jestli mi kurva nezmizíš z očí...“
A já si říkám: „No, to není ta odpověď...
Tahle mrcha je speciální.“
Vidíte to?
Já jsem si ale neuvědomila, že ty dvě tyranky byly z východního Baltimoru.
A všichni z Baltimoru ví, že východní Baltimore se umí prát!
Ty svině bojují. Zašlapou vás do země.
Tak jsem se vrátila a řekla Elizabeth:
„Hele, Elizabeth.
Tamty dvě tyranky o tobě celý týden mluví.
Takže až přijdou, nejdřív musíš nakopat Olethinu prdel.
Nejdřív se musíš postarat o ni.
Jakmile přijde a začne se vyptávat na tvoji helmu,
podívej se přímo na ni,
zakloň hlavu dozadu a vraz jí tou helmou do ksichtu.
Co nejsilněji to jde.
Vraz jí tou helmou do ksichtu a vyraz jí všechny zuby.“
Ona se na mě podívala a řekla...
A já si říkám: „Co to je?“
Podívala jsem se na ni a řekla jí: „Ty se mi líbíš, holka.“
Ty zvukový efekty se mi fakt líbí.
Načež pan učitel McKinney řekl:
„Elizabeth, přestaň se smát.“
A já si říkám: „Aha, to je její smích?
Tak to spolu zažijeme spoustu legrace!“
Od toho dne
až do dnešního dne
jsme s Elizabeth pořád nejlepší kamarádky.
A tohle je na tom to krásné.
Elizabeth s tou helmou na hlavě nemohla mluvit.
Nemohla mluvit
ani se smát, podle toho jak zní smích.
Ale když sundala tu helmu,
mohla mluvit tak jasně jako já nebo vy.
Neměla prostě kontrolu nad svým krkem.
A byla jsem poctěná,
když mě v deváté třídě zavolala na záchod.
Věděly jsme, že se naše cesty rozcházejí.
A že se naše přátelství změní,
protože by nás rodiče nevozili, abychom se mohly dál vídat.
A tak mě v deváté třídě zavolala na záchod
a udělala tohle gesto, jako by chtěla říct: „Malý moment.“
Načež rozvázala ten řemínek pod bradou
a sundala tu zatracenou helmu
a řekla: „Monique...“
A já na to: „Co?“
Tehdy jsme se tak nasmály!
Řekla: „Bez helmy můžu mluvit.“
Víte...
já jsem byla vychovaná
v autentickém a upřímném prostředí.
Chci, abyste to pochopili.
Byla jsem vychovaná v Baltimoru
v autentickém a upřímném prostředí
autentickými lidmi.
A v takovém prostředí existuje jedno pravidlo:
Nezahrávej si s nikým, kdo si nezahrává s tebou,
protože nevíš, s kým si zahráváš, a mohl bys přijít k úrazu.
Přesně to se děje v takovém prostředí.
Jen abyste pochopili, odkud pocházím.
Z autentického a upřímného prostředí.
Oni udeří, ale to ještě netušili, že já udeřím zpátky.
Netušili, že já jsem z Konga.
Jsem gorila.
Víte...
měla jsem strýčka Donalda.
Můj strýček Donald byl tak fantastický
a tak úžasný.
Můj strýček Donald byl velmi tmavý.
A k tomu byl gay.
A když se narodíte ve 30. a 40. letech a jste velmi tmavý a k tomu gay,
jde proti vám tolik věcí, které si ani neumíte představit.
Ani vaše rodina s vámi nechce nic mít,
když jste velmi tmavý a k tomu gay.
A viděla jsem, jak mého strýčka úplně odřízli.
Viděla jsem, jak ho vyhodili z domu, ve kterém společně bydleli.
Ale jaká s ním byla sranda, sakra.
Protože každý pátek jezdila máma k babičce a hrála tam zatracený karty.
A když vám řeknu, že to byli gambleři, tak mi to věřte.
Byli to gambleři.
Vyrůstala jsem s feťáky, gamblery, alkoholiky a prostitutkami.
Teta by to nikdy nepřiznala,
ale já vím, že se kurvila s pojišťovákem, protože ten chlap chodíval rovnou nahoru.
„Jakou pojistku to prodáváte?“
A ona odpověděla: „Nájem.“
Tak jo teda.
V tom jsem vyrůstala.
Sedávali u jídelního stolu a uprostřed byla hromada peněz.
Hráli karty.
Cokoli mohli vsadit, to kurva vsadili.
A všichni měli finanční problémy.
Takže vsázeli věci, které ani neměli.
Byla to jejich matka a všechny její děti.
Když jsem to poprvé viděla, říkala jsem si, že na konci večera řeknou:
„Ok, vraťte všechno zpátky, vezměte si, co vám patří.“
Ale oni řekli: „Prohráls, ty vole.“
A každý pátek
chodíval strýček Donald do baru.
A každý pátek ho tři černoši, vždycky ti stejní, zmlátili.
Každý pátek mu vzali peníze a poslali ho opilého domů.
Co jsem na těch chlapech respektovala, bylo to, že mu nikdy nevzali všechno.
Zmlátili ho a vzali si dost na to, aby mohli pít dál a na taxi domů.
Byli to uctiví opilci. Nevzali mu úplně všechno.
Každý pátek se vracel domů úplně namol.
Já jsem seděla na židli v jídelně a oni hráli karty.
A on šel od vchodových dveří do kuchyně...
Byl to kousek.
Vchodové dveře...
kuchyně.
A mezi tím je ta zatracená jídelna.
Dobře, takže šel do kuchyně a vzal si jeden hotdog.
Jeden hotdog z celého balení.
Jeden hotdog z balení a zapíchl do něj vidličku.
Nedal ho do kastrolu, aby ho uvařil.
Zapíchl do něj vidličku, držel ho nad ohněm a takhle tam stál.
A já si říkám: „Ty jo, teď bude aspoň sranda.“
Načež začal nadávat na ty chlapy, kteří ho zmlátili u baru.
„Příští pátek, já jim kurva dám!
Zahrávají si s tím nepravým. Já jsem Donald. Nakopu jim prdel.
Dobiju je! Dobiju i jejich ženský! Dobiju je všechny.“
A já jsem mu fandila: „Jo, strýčku, dobij je!“
Ale to jsem si říkala jen v duchu.
Načež babička řekla: „Donalde, už toho mám dost.
Kdybys to řekl jim, možná by tě každý pátek tak nemlátili a neokrádali.
A teď drž hubu!“
Strýček Donald vyšel z kuchyně,
střízlivě se postavil před babičku,
což je jeho vlastní matka, a řekl:
„Mami, polib mi péro!“
Přesně tak jsem zareagovala.
Ale já jsem se tak hrozně bavila!
Lee Danielsi, když jsem ti řekla: „Můžeš mi políbit péro, kdybych ho měla.“
To bylo na počet mého strýčka Donalda!
Tím jsem svému strýčkovi řekla, že na něj myslím a má na mě vliv.
Jo, baby!
To je můj strýček Donald, Lee!
A když vám řeknu, že mě vychovaly vlivné černošky, je to tak.
Vychovaly mě vlivné černošky.
Mluvím o naprosto neuvěřitelném a nepopiratelném vlivu.
Vychovaly mě opravdu vlivné černošky.
Byly tak zatraceně vlivné,
tak zatraceně špatné,
tak nešťastné
a zahořklé
a naštvané a vychytralé.
Tohle všechno byly.
Byly tak zatraceně vlivné,
až byly špatné.
Takže když jsem se v tom jako malá holka pohybovala,
jakou myslíte, že jsem se stala ženou?
Jakou ženou jsem se stala pro muže?
Promluvíme si o ambiciózní šéfce?
Když si ve slovníku vyhledáte „ambiciózní šéfka“,
najdete tam moji fotku.
Protože tak mě vychovali.
Můj otec mi řekl: „Kdo vydělává, určuje pravidla.“
A já jsem vždycky vydělávala, takže jsem vždycky určovala pravidla.
Nebylo to součástí žádné diskuse. Prostě v tom vztahu vládla taková energie.
Vycházelo to z našich konverzací.
„Takže se uvidíme v devět?“
„Vůz pro tebe přijede ve tři.“
Bylo to hned pochopeno.
To jsem byla.
Proto jsem už potřetí vdaná.
Žádné komentáře, lidi. Nesuďte mě. Nedělejte to.
Moje třetí manželství.
A poslední.
A vlastně je to moje první.
Protože je to poprvé, co znám své místo jako žena černocha.
Mnohé z nás to neví.
Nikoho nesoudím, ale musela jsem se naučit, kde je moje místo.
Protože jsem nosila svůj plášť a nechala ho pěkně vát, baby.
A pamatuju si, když jsem ten plášť musela sundat...
Jasně si na to vzpomínám. Probudila jsem se v režimu šéfky.
Probudila jsem se a všechno jsem řídila.
Dělali jsme poslední řadu The Parkers.
Jsem hvězda televizního seriálu.
- Přesně. - No tak.
No tak.
My jsme Parkerovi.
Jo, baby!
Tak jsem vstala.
V 8 hodin ráno jsem měla být na place.
Vstala jsem v 6 hodin.
Osprchovala jsem se.
Pak jsem si chvíli hrála s dětmi.
Načež jsem šla políbit manžela.
A řekla jsem mu: „Tatínku, uvidíme se, až se vrátím.“
On odpověděl: „Mámo, měj se.“
Nasedla jsem do svého luxusního kabrioletu Mercedes-Benz.
Asi jsem na něj byla moc tlustá, ale to mi bylo fuk.
Byla jsem v něm fakt narvaná.
Když přijedu do práce... Jen abyste věděli, jak to funguje,
abyste pochopili, co to s člověkem může udělat.
Když přijedu do práce,
mám tam parkovací místo s mým jménem.
Než stihnu zaparkovat, někdo mi přijde otevřít dveře
a odnese všechno, co potřebuju, do šatny.
Doprovodí mě do šatny.
Pak do šatny přijde někdo další
a odvede mě na vlasy a make-up.
Potom někdo přijde a řekne: „Máme pro vás připravený kostým.“
Po kostýmu jdu na plac a hraju postavu svých snů.
V těch chvílích byl život zatraceně skvělej,
protože všechno, o čem jsem snila, jsem měla.
Když se chystáme domů, je pět hodin.
A některé producentky tam měly takové malé křišťálové cetky.
Takové křišťálové cetky.
Tohle se stane, když jdete s davem. To já nejsem.
Nekupuju si kabelky za 10 000 dolarů.
Nebo podpatky s červeným spodkem, aby mě tak bolely nohy,
že budu dva dny nasraná,
protože mi malíček u nohy pořád drží na vedlejším prstu.
Já taková nejsem, baby. Já jsem obyčejná holka.
Chápete?
Ale ony měly tyhle křišťálové cetky.
A já měla pocit, že na mě tlačí.
„Musíš jet do Beverly Centra a koupit si tyhle křišťálový cetky.
Jsou krásný, že?“
Na to já nejsem, ale protože to měly ty producentky,
musela jsem si je taky koupit,
abych mohla říct: „Hej, já mám taky křišťálovou cetku.“
Chápete?
Tak jsem sedla do auta,
abych jela do Beverly centra, tam kde je ten obchod.
Zavolala jsem manželovi a řekla mu:
„Tatínku, stavím se v Beverly centru. Musím do obchodu s cetkama.“
A on řekl: „Dobře, měj se. Žádný spěch. Uvidíme se později.“
V autě jsem si dala joint.
Něco vám povím, aby bylo jasno.
Chcete vědět, jestli kouřím marihuanu? Jo.
Je to od Boha.
Bylo to ustanoveno Ježíšem!
Ne?
A já kupuju dobrou kvalitu, nic od žádných dealerů.
Já používám léčebnou marihuanu.
Dělala jsem to ještě dřív, než začalo být legální ji používat.
Měla jsem dobrou marihuanu.
Doktor marihuany se mě zeptal: „Mo'Nique, co tě trápí?“
A já: „Všechno.
Dejte mi to nejlepší, co máte. Všechno mě trápí.“
A to, co mi dal, bylo fakt skvělý.
Tak jsem si jednou šlukla, uhasila to a dala si to do tajný schránky.
Protože vím, že v Beverly centru je parkovací obsluha.
O parkovací obsluze v Beverly centru jsem se musela poučit,
protože když v popelníku necháte joint,
ti sráči vám ho vykouří.
A když vám vrátí auto, dívají se na vás takhle...
„Jsem sjetej.“
Tak jsem si to svoje cigáro dala do tajný schránky.
Vylezu z auta a jdu do obchodu, kde mají ty křišťálový cetky.
V tom obchodě jsem byla jen já a prodavačka, běloška.
Vůbec mě nepřivítala, což je automaticky problém, sakra.
Měla říct: „Dobrý den. Vítejte.“
Ale řekla jsem si: „Seru na ni. Koupím si tu cetku,
protože ji mají všechny producentky, a její blbou náladu budu muset překonat.“
Tak vejdu dovnitř a vidím malé křišťálové hrochy.
Baby, já myslím, že hroch je to nejvíc sexy zvíře v celé džungli.
Všimli jste si, jak chodí hrošice?
Všimli jste si, jak chodí?
Chodí jako „hej, pojď si pro mě“.
„Jsem připravená.“
Tak když mi manžel řekne: „Přiveď tu hrošici.“
„Hej, pojď si pro mě!”
Nádhera.
Podívám se na cenu a zjistím, že stojí 525 dolarů.
Ta cetka byla asi takhle velká.
Tak jsem si řekla: „Nereaguj neuměřeně, Mo'Nique.
Jsi hvězda televizního seriálu.
Můžeš si dovolit blbou křišťálovou cetku za 525 dolarů.“
Tak jdu k pokladně...
Ta běloška to namarkuje, ale vůbec se na mě nepodívá.
Prostě to namarkuje a řekne: „5 025 dolarů.“
A já: „Pardon. Co jste řekla?“
Načež to zopakovala ve stylu: „Já věděla, že si to nemůžete dovolit.“
Řekla: „5 025 dolarů.“
Musela jsem jí dát vědět, že nejsem Whit... Jak se jmenovala?
Whitley Gilbert z A Different World, kde musela dokázat, že na to má.
Krávo, jdi do prdele. Ne, díky. Hezký den. A vraťte tu cetku zase zpátky.
Tak jedu domů
a kouřím svýho jointa.
Ta marihuana, kterou mám,
vás dokáže hodně vzrušit.
Poslouchejte dál.
Nevíte, co čekat, co?
Ale tohle vzrušení
má několik úrovní.
Není to tak, že se okamžitě vzrušíte. Postupně to stoupá.
Takže jsem strategicky
potahovala,
protože jsem na cestě domů.
Chápete?
A až přijedu domů,
bude to na té správné úrovni.
Když jsem přijela, byla jsem na sedmé úrovni z deseti.
Pořád nejsem na úrovni: „Pojď si pro to.“
Jsem spíš na úrovni: „Jemináčku.“ Chápete, co říkám?
Jsem na této úrovni.
Když jsem přijela, bylo asi 7 hodin večer.
Nejdřív jdu nahoru, abych pozdravila svého muže.
To je první věc, kterou dělám.
Jdu nahoru
a pozdravím svého manžela.
Všichni ostatní stojí v řadě za ním.
Babička mi kdysi řekla:
„Když se vrátíš domů, nejdřív běž pozdravit manžela.
Když se vrátí domů on, měla bys být první, koho vidí.“
Takže se řídím tímhle pravidlem a šla jsem nahoru, abych ho pozdravila.
Načež jsem šla pozdravit děti.
Pak jsem šla dolů a pozdravila personál.
Slyšeli jste dobře. Personál.
Pak jsem šla nahoru, abych si pohrála s dětmi.
Pak zase dolů a zase nahoru. Prohodila jsem pár slov se Sidem.
Pak zase dolů a nahoru.
A pak,
asi o 20 minut později, přišla desátá úroveň.
Jsem na správné úrovni.
Je čas se do toho pustit.
Tahle hodná holka začala mňoukat a vrnět.
Ach, tahle kočka mňouká
a pěkně mňouká...
Tak jsem šla do ložnice a zavřela dveře.
Zaujala jsem sexy pózu.
Musíte vystrčit pravý bok.
Víte?
A musíte dostatečně otevřít pusu.
Ne moc. Jen tak, aby si myslel, že mu ho vykouříte.
A musíte těžce oddychovat, ale ne moc.
Můj manžel se na mě podíval a řekl: „Co děláš?“
A já na to: „Jsem tu pro tebe, zlato.
Chci, abys přišel sem
a olízal tohle lízátko.“
A on řekl: „Ne, děkuji.“
„To je špatná odpověď. Copak nevíš, že jsem šéfka?
Nevíš, že tohle je můj zkurvenej dům, moje auta, moje zkurvený prachy?“
To si říkám pro sebe. „Zbláznil ses?“
Tak jsem se ho zeptala znovu, abych mu dala možnost se opravit.
Znovu jsem zaujala sexy pózu.
„Chci,
abys přišel sem
a olízal tohle lízátko.“
A on řekl:
„Možná jsem se nevyjádřil dost jasně.
Řekl jsem: ‚Ne, děkuji.‘“
„Teď to ve mně začíná vřít, zatraceně, protože jsi dvakrát špatně odpověděl.
Teď ti to řeknu na rovinu. Co máš za problém?
Stalo se něco za tu chvíli, co jsem tu nebyla?
Volal někdo? Co je s tebou?“
A on: „Se mnou nic není.“
A já: „Ale je, když ti říkám, abys šel olízat tohle lízátko.”
A on: „Se mnou vůbec nic není, ale promluvme si o tom.
Ráno jsi odjela v 7 hodin.
Celý den jsi byla na place a zůstala tam až do pěti odpoledne.
Pak jsi jela do zkurvenýho Beverly centra, načež jsi přijela domů.
Vyšla jsi nahoru, šla dolů, pak zase nahoru, zase dolů...
A ty po mně chceš, abych lízal takový lízátko? Ne, děkuji.“
A já na to: „To je černošská láska!
Měl bys mě lízat kdykoli, na tom přece nesejde!“
Teď se cítím uražená a připravená odejít.
A on: „Víš co, Mo'Nique? To je fuk.
Pojď sem.“
A teď si říkám: „Přesně tak, kurva. Zamysli se nad svým chováním.“
Spousta mužů.
Postavila jsem se před něj a stála tam
jako chlap...
Jak jsem to viděla u žen v mé rodině, ve stylu: „Tak se do toho pusť.“
Pak mi dal svou ruku
mezi nohy
a začal si hrát s tím lízátkem.
A já: „Jo! Pokračuj!”
A když tu ruku oddělal, věděla jsem,
že to lízátko začne lízat.
Co jsem ale nevěděla, bylo to, že tu ruku, kterou měl na mém lízátku,
mi strčí pod nos.
A já na to: „Co to sakra děláš?
Co to má kurva být? Chceš mi způsobit trauma? Co to mělo být?“
A on: „To je tvoje lízátko!“
Ty kráso! Bylo mi hrozně!
Slyšíte?
Co se v té chvíli dá říct?
Naprosto nic. To vás odrovná.
Když řekne: „Minulý týden ti smrděla.“ Řeknete: „To bylo minulý týden!“
Ale tohle bylo v tu chvíli!
Sundala jsem ten zkurvenej plášť.
Musela jsem se ho zbavit.
A musela jsem pochopit...
Když jsem byla malá, nikdo se mnou o hygieně nemluvil.
Moje máma mi nikdy neřekla:
„Musíš se o sebe starat. A až vyrosteš, jedna sprcha denně prostě nestačí.
Musíš se sprchovat ráno i večer.
A v srpnu se sprchuj ráno, odpoledne, na oběd a večer.
Musíš si tu prdel pořád umývat.“
To mi nikdo nikdy neřekl.
Kromě mojí babičky.
Matka mého otce.
Moje babička Mimi byla všechno.
Byla asi takhle vysoká. Měla kolem 150 centimetrů.
Asi takhle vysoká a velmi tmavá.
A opravdu s tím bojovala.
Ale říkala mi: „Mo'Nique, ty jsi můj poklad.“
Dokážete si představit ten pocit?
„Ty jsi můj poklad.“
Všemu, co mi babička řekla, jsem věřila.
Protože jsem věděla, že mi neřekne nic špatného.
Všechno, co mě naučila, jsem si zapamatovala.
A když mi bylo 13 let... Na to nikdy nezapomenu.
Když mi bylo 13 let, babička si mě zavolala do pokoje.
Řekla: „Nikki...“
A já: „Madam.“
A ona: „Sedni si.“
A já: „Ano, madam.“
A ona: „Poslouchej. Nikdy nedávej péro do pusy.
Jinak exploduje.“
A já: „A sakra!
Nikdy žádné péro do pusy nedám. Nechci, aby explodovalo.“
A ona na to: „Správně. Nikdy nedávej péro do pusy.“
To byl poslední rozhovor, který jsme měly o kouření péra.
„Nedělej to.“
Takže od svých 13 do 22 let jsem nikdy nekouřila péro.
A jediný důvod, proč jsem mu ve svých 22 vykouřila péro,
byl ten, že byl hodný.
Byl hodný.
Ten kluk měl v srdci tolik laskavosti.
Měli jsme rande. Bylo to v neděli.
Bylo to super.
Šli jsme do parku, procházeli se kolem přístavu.
Takže když mě pozval k sobě domů, hned jsem souhlasila.
Šli jsme k němu domů. Dali jsme si víno.
Jen jsme seděli a dobře jsme se bavili.
Pak se na mě podíval a řekl: „Mo'Nique?“
A já: „Ano?“
A on: „Vadilo by ti mi vykouřit péro?“
A já: „Jo, vykouřím ti ho.“
Nebyla to krásná výměna? Jak to šlo rychle?
A pak jsem mu řekla: „Něco ti řeknu.
Já jsem péro ještě nikdy nekouřila.“
On řekl: „Mo'Nique, neboj se.
Naučím tě, jak kouřit moje péro.“
A já si říkám: „To je ale velkorysé.
Chce mě naučit, jak kouřit jeho péro a ne jakékoli péro.“
On řekl: „Naučím tě, jak kouřit moje péro.“
„No, sakra, to je nádhera.“
A tak řekl: „Hele,
až ti ho dám do pusy,
začni ho sát, jako když se rozjíždí lokomotiva.
Jako když vlak odjíždí ze stanice.
Začíná pomalu.
Tak saj pomalu.“
„Teď se vlak zrychluje, tak musíš zrychlit.“
„Teď naplno!“
A pak zvolal: „Hůů, hůů.“
A já slyšela svoji babičku, jak říká: „To péro ti exploduje v puse!“
Kousla jsem ho tak silně,
že mě praštil rukou do hlavy
a já spadla z toho zkurvenýho gauče!
A asi na 17 vteřin jsem ztratila vědomí.
Když jsem se probrala...
Podívala jsem se na něj a řekla: „Ty půjdeš sedět.
Půjdeš sedět za to, že jsi mě napadl!
Chtěls nás vyhodit do povětří i celej tenhle zkurvenej blok!
To ti nedovolím, ty vole!
Já ten blok zachráním!
Volám policii!
Půjdeš do lochu!
Hele, cos mi udělal s hlavou! Do lochu!“
Když přijela policie, byli jsme oba nazí.
Stáli jsme tam nazí.
Je mi 22.
Moje prsa byla stejně svislá, jako když mi bylo 54.
Moje prsa nikdy nebyla pevná. Vždycky byla jako prsa gorily. Svislá!
Stojím tam nahá
a přišli dva policisté.
Jeden byl běloch a druhý černoch.
A ten běloch začal mluvit jako první.
A já říkám: „To je šéf. Půjdeš do lochu!
Jdeš do lochu!”
A ten běloch řekl: „Paní, co se stalo?“
A já: „Pane, on mě uhodil do hlavy!
Mám závrať.
Chci, abyste ho zatkli.
Do lochu s ním!“
A ten běloch na to: „Pane, otočte se a dejte ruce za záda.“
A já si říkám: „Přesně, do lochu.“
Načež se do toho zapojil ten druhý policista, ten černoch, a řekl:
„Počkej ještě s těmi pouty.”
A já si říkám: „Tak tenhleten je šéf.“
Tenhle policista se mě nezeptal na to, co se stalo. Zeptal se toho kluka.
Řekl: „Pane, vysvětlete, co se stalo.”
A on: „Děkuji, bratře.“
A já si říkám: „A je je, používají nějaký tajný kód.“
Řekl: „Pane, kouřila mi péro.“
A já si říkám: „Ach ne.“
To znělo tak trapně!
„To je strašný. Takhle to říkat nemusíš!“
Protože pak se na mě všichni podívali, jako bych byla nějaká štětka z ulice.
A ten policista na to: „Pardon, můžete to zopakovat?“
„Řekl jsem, že mi kouřila péro.
Učil jsem ji, jak má kouřit moje péro.
Jako když vlak odjíždí ze stanice.
Tak jsem jí řekl, že až jí ho dám do pusy, má ho nejdřív sát pomalu.“
Načež ten policista začíná dělat ty stejný zvuky.
A já si říkám: „Asi taky někoho učil, jak se kouří péro. Sakra!“
Až to všechno dovysvětlil, podívala jsem se na ty policisty a řekla:
„Hele, tohle je zkurvenej terorista a má bomby. Musíte ho zavřít.“
Teď to začalo být vážné.
A oni: „Kde jsou ty bomby? Kde jsou ty výbušniny?“
A já na to: „V jeho péru! Má v něm bomby!
Vyhodí to tu do povětří! Všechny jsem zachránila!
Jsem hrdina!
Odvezte ho!“
Ten černoch vytáhl vysílačku a řekl: „Máme tu EDP.“
Nemám tušení, co znamená EDP, ale napadlo mě, že to musí být
erekční dysfunkce penisu.
„Ne, tak to není, pane.
Má v péru bomby.
Vyhodí nás do vzduchu!“
A on: „EDP, rychle!“
Když přijel policista na to EDP,
hledal emocionálně distresovanou... personu.
A já na to: „A kdo to má být?“
Baby, když mi nasadili tu svěrací kazajku
a odvezli na psychiatrické oddělení,
byla jsem pořád nahá.
Měla jsem jen tu kazajku a holou řiť.
Drželi mě tam 72 hodin a dělali psychiatrická vyšetření.
A holka, která byla zavřená vedle, se mě ptá: „Proč jsi tady?“
A já na to: „Zachránila jsem celý blok!
To péro se chystalo vybuchnout, tak jsem ho kousla!“
A ona: „Proto jsem tu taky. Moje bábi mi řekla tu stejnou kravinu.“
A když mě pustili,
jela jsem rovnou k babičce.
Řekla jsem jí: „Mimi,
tys mi řekla,
že to péro vybuchne,
když si ho dám do pusy.“
Babička se uchechtla.
A řekla: „Nikki, jednoho dne to pochopíš.“
V tu chvíli projde strýček Tina a řekne: „Proto jsem lesba.“
Ano, řekla to. A v tom jsem vyrůstala, baby.
V tom jsem vyrůstala. A řeknu vám, že moje babička
byla skvělá.
Rozumíte?
Tahle žena se ke mně chovala, jako ke svému největšímu pokladu na světě.
Když jsem se probudila ve tři ráno a řekla: „Mimi, mám hlad.“
Moje babička vstala a usmažila mi tři kuřecí křidýlka.
Připravila mi bramborovou kaši. Ne z krabice. Uvařila brambory.
Fazole a dva plátky bílého chleba.
Proto jsem teď tak tlustá. Krmila mě dobře.
Pak se mnou šla zpátky nahoru a dala mě do postele.
A seděla tam, dokud jsem neusnula.
A když jsem se probudila, seděla tam.
Pro ni jsem byla vším.
A moje babička má dceru.
Ale my jí říkáme „strýček Tina“.
Někteří z vás jste se mnou byli ve speciální třídě, podle vašeho výrazu.
Můj strýček Tina, kdyby sem teď přišla, mysleli byste, že je to muž.
Má plnovous.
Nosí něco, co jí zplošťuje prsa.
Dává si cosi do kalhot, aby to vypadalo, že by mohla mít péro.
A nosí pánské oblečení a pánské boty.
Můj strýček Tina vypadá jako muž.
Takže vy z LGBTQ komunity, poslouchejte mě pozorně.
Respektuju každého člověka, který je dost svobodný na to, aby byl sám sebou.
Respektuju ty, co říkají:
„Je mi jedno, co si myslíš nebo říkáš. Já budu tím, kdo jsem.“
A pokaždé, když lidé kritizují
a jsou kurevsky zvědaví,
pochopte, že to jsou ti, kteří chtějí zkusit, jaké to je.
Ti se předkloní nejvíc, tak se neurážejte.
Vězte, že taky chtějí, aby je někdo píchnul!
Moje babička nedokázala překonat to, že její dcera je lesba.
Mohla ji milovat jen v soukromí.
Nemohla ji milovat veřejně.
Protože jí církev narušila myšlení.
Církev má na naši komunitu negativní dopad
a trhá naše rodiny velmi extrémním způsobem.
Ospravedlňují to slovy „ve jménu Ježíše“ a tohle jsem viděla u mé babičky.
Nemohla se smířit s tím, že má dceru lesbu, baby.
Viděla jsem, když byly spolu na veřejnosti.
A jen to, jak moje teta dýchala, moji babičku nasíralo. „Proč tak dýcháš?“
A já si říkala: „Co je, kurva? To má zadržet dech?
Udělá to z ní heterosexuála?“
A můj strýček Tina...
ke mně byla velmi upřímná, když jsem byla malá,
protože věděla, že ji neodsoudím.
Neuměla jsem soudit.
Chovala jsem se k lidem tak, jak oni ke mně.
A můj strýček Tina na mě byla moc hodná,
když jsem byla malá.
Jednou o Vánocích, když mi bylo asi 7 let...
Všichni dospělí jsou v jídelně. Já jsem v kuchyni.
Děcka jsou v obýváku a hrají si s hračkami.
Proč jsem byla v kuchyni?
No, kurva, prostě proto.
Koláče, sušenky, dorty a tak.
Já byla v kuchyni.
Chápete?
A strýček Tina přijde do kuchyně a řekne: „Nikki?“
A já: „Madam?“
A ona: „Já jsem lesba.“
A já na to: „Já taky.“
Protože to řekla tak krásně, chápete? „Ty kráso, já taky.”
A pak řekla: „Ne. Já jsem homosexuálka.“
„Já taky! Já jsem taky homosexuálka.“
Načež řekla: „Nikky, já spím se ženami.“
A já: „Dobře.“
Na to už jsem neuměla odpovědět.
A viděla jsem, jaký byl mezi nimi konflikt.
Viděla jsem ten konflikt, když moje babička odešla z tohoto světa.
Prostě nemohly najít společnou řeč.
Protože si myslela, že selhala.
Protože na svět přivedla lesbu.
Církev ji přesvědčila o tom, že její dcera je hřích.
A tak se k ní chovala.
Představte si tu moji dětskou zmatenost, protože pro tuhle ženu
jsem byla vším.
Ale vlastní dceru
nedokážete obejmout,
protože se taková narodila.
A viděla jsem ten jejich konflikt.
Viděla jsem to.
A když babička zemřela, strýček Tina se stala opilcem bez domova.
Protože prostě nemohla pochopit,
proč ji její matka
nemohla milovat tak, jak to potřebovala.
Cítila jsem se...
jako zbabělec,
když babička zemřela.
Protože jsem babičce nemohla říct,
kdo její vnučka opravdu je.
Protože jsem nechtěla být milovaná v soukromí.
Zbožňovala jsem, jak mě zbožňovala.
Když mě v obchodě viděla na obálce časopisu,
všem v tom zkurveným obchodě řekla,
že jsem její vnučka
a její poklad.
Tak jsem nemohla babičce říct
svoje tajné myšlenky.
A moje fantazie.
Nechtěla jsem,
aby mě milovala v soukromí a nechtěla jsem, aby opustila tento svět
s myšlenkou, že selhala.
Protože, kdybych jí to řekla...
moje tajné myšlenky...
odešla by s myšlenkou,
že selhala.
Vím, že si teď říkáte: „Hele, počkat.
Ty jsi lesba, nebo co?“
Ne, nejsem.
Ne úplně.
Nemohla jsem jí to říct.
A víte, jak je těžké udržet tajemství?
Tajemství způsobují rakovinu.
Někteří z vás mají tajemství. Říkáte si: „Na mě se nedívej.
Jestli otevřu pusu, tak všechna tajemství vyjdou ven!“
Ale když se s tím narodíte,
nemůžete s tím nic udělat.
Nic.
A pochopte, že jsem se snažila.
Snažila jsem se to ze sebe vyšukat. Vyslyšte mě.
Snažila jsem se to ze sebe vyšukat,
protože jsem nechtěla, aby se ke mně chovali jako k nemocné.
Tak jsem šukala tolik chlapů, kolik jsem mohla.
Nebyla jsem žádná děvka, ale...
ale tak ze třetiny.
Byla jsem čtvrtina děvky.
Nikky Parker říkala: „Nazdar, profesore Oglevee!“
Těch bylo po celém světě hodně!
Ale já to tajila a slíbila jsem si, že to nikdy nikomu neřeknu.
Že si to vezmu do hrobu.
Protože jsem u nás doma viděla, jak se k takovým lidem chovali.
Protože nás přesvědčili, že je to nemoc.
Chápete?
A jednou večer byla ta touha tak silná.
Spala jsem v posteli.
A tahle věc mi klepala na rameno
a šeptala: „Vagina, vagina.“
A já ležím v posteli a strašně se bojím, protože tohle je můj třetí manžel.
Chápete?
Třetí, baby.
Ten...
který mě miloval, když mi bylo nejhůř, jako by mi bylo nejlíp.
Tenhleten, baby...
S ním se cítím tak, jak jsem se s nikým na světě necítila.
On je ten pravý.
A černošky se ptají: „Proč mu říkáš ‚tatínku‘?“
Řeknu vám proč a řeknu to jasně. Protože mě vychovává.
Řeknu vám, proč tomu černochovi říkám „tatínku“.
Protože mi dává všechno, co mi můj táta neuměl nebo nechtěl dát.
Proto mu říkám „tatínku“.
Když máte chlapa, co napravuje vaše chyby...
Tu noc jsem ležela v posteli a měla takový strach.
Takový strach.
Protože si říkám: „Mo'Nique, k tomuhle se neupsal.“
Chtěl tebe. A ne tebe a ještě jednu.
Tak co se dá dělat?
Co se dá dělat v okamžiku, kdy ležíte vedle člověka,
který vás zná líp, než vy sama sebe.
Protože vám v dětství věnoval větší pozornost,
než jakou jste věnovala sama sobě.
A já ležím v té posteli
a to tajemství je tak těžké,
že je mi z toho zle psychicky, fyzicky i duševně,
protože nikomu nemůžu říct, s čím jsem se narodila.
A musela jsem ho probudit ze spánku, baby.
Mám hrozný strach a řeknu mu: „Prosím, až ti tohle řeknu, neopusť mě.
Protože mi to vyrazí dech.
Ale musím ti to říct, protože mě znáš a víš, když není něco v pořádku.
A něco není v pořádku už celá léta.“
Ale protože jsem celebrita, hvězda, mohla jsem to zamaskovat.
Mohla jsem to zamaskovat svým životem.
Ale tenkrát v noci jsem tu masku musela sundat.
Musela jsem ho vzbudit.
A řekla jsem: „Tatínku, musím ti něco říct.“
A on: „Mámo, co se děje?“
A já: „Mám jedno tajemství.
A slib mi, až ti to řeknu, že ode mě neodejdeš.“
A on na to: „Mo'Nique, nemůžeš mi říct nic,
co by mě přimělo od tebe odejít.“
Řekla jsem: „Dobře.
Jdeme na to.“
Řekla jsem: „Tatínku...“
A on: „Počkej.
Zabilas někoho?“
A já: „Ne, nikoho jsem nezabila.“
Řekl: „Dobře, pokračuj.“
Řekla jsem: „Tatínku...“
Srdce mi buší jak o závod,
protože to je poprvé, co jsem to někomu řekla.
Řekla jsem: „Tatínku,
chci být s jinou ženou, sexuálně.“
A on se na mě podíval
tak krásně, trpělivě a láskyplně...
A řekl: „Já taky!“
Řekl: „Najdi tu ženskou a ošukáme ji spolu.
Tímhle ses trápila celá ta léta?“
Řekl: „Vagina je skvělá!“
A já na to: „To mluvíš vážně?“ A on: „Běž si ošukat nějakou vaginu.“
A pak jsem si řekla: „Musí to zůstat v mé fantazii.
Zůstane to v mé fantazii, protože se znám.
Mluvili by o mně v LGBTQ komunitě.
A říkali by: ‚Bojuje za rovnost, ale není schopná dát rovnost.‘“
Protože až mě vylížeš, díky a nazdar!
„Chceš kávu nebo něco?“
„Ne, madam.“
„Nedávej si kun... Ne!“
„Mo'Nique, já jsem tě udělala! Fakt dík!
Jsi tak laskavá.
Jsi tak chytrá.
Jsi tak důležitá.“
Lidi se mě ptali:
„Jak to můžeš
vydržet?”
Jak to můžeš
vydržet?“
Protože když se narodíte jako tlustá černoška,
chcete jen uznání a přijetí.
Chcete jen tohle.
Chcete, aby vás lidi přijali.
A uděláte cokoli, aby vás přijali.
Za to zkurvený přijetí bojujete.
A později jsem si řekla: „Víš, co?
Musíš to přijmout a být s tím v pohodě.“
Takže jsem musela přijmout to,
že můj otec byl zkurvenej alkoholik
a jeho rodina mu byla ukradená.
Musel jsem přijmout to,
že moje matka byla zatracená gamblerka
a vsadila všechno, co kurva mohla.
Musel jsem přijmout to,
že můj nejstarší bratr byl sexuální obtěžovatel.
Musela jsem přijmout to, že můj další bratr
podepsal mým jménem dokumenty, které zkurvily mou pověst.
Nesoudím to, ale tak to prostě je.
Umožnilo mi to přijmout to, když o mně lidé říkali, co nejsem.
Když mi lidé říkali: „Nejsi žádný Dave Chappelle.
Nejsi žádná Amy Schumer.
Nejsi žádný Chris Rock.“
Měli pravdu, kurva.
Protože já jsem Mo'Nique.
MILUJU TĚ, MO'NIQUE
Mo'Nique!
Překlad titulků: Leona Filipová