...en häpnadsväckande rapport från folkhälsomyndigheten.
Dödsfall genom överdos hos tonåringar har tredubblats de senaste två åren.
Antalet bara ökar.
Detta ses dessvärre som ett aktivt hot.
Situationen förvärras i hela landet.
Det är nu den ledande dödsorsaken
för personer mellan 18 och 25, till och med fler än självmorden.
-Barry. Barry. -Ett ögonblick.
Fårfestivalen? Ligger den på mitt bord?
-Fårfestivalen? -Jag behöver den idag.
Ja, jag har den. Förlåt.
Jag fick sjukt mycket träffar på mina videor, så jag försöker göra fler.
-Men jag har den. -Härligt. Härligt, Barry.
Thomas, hur klickbart ditt förslag än är, så låter det inte som nyheter.
Det är vår huvuduppgift.
Ja, vi får stryk i fysiskt format, men valet måste vägleda oss.
Kommer tidningen inte igång på sex månader, så vet vi att det är kört.
Vi måste följa reglerna. Det är en ny tidsålder, det säger jag inte emot.
Jag har varit med länge nog för att veta när vinden vänt. Vi måste göra vårt jobb.
Vi går vidare, så ni kan utföra det viktiga arbete ni alla har.
Gil, det hade gått hett till inatt?
-Ursäkta att jag avbryter. -Toby?
Jag behöver tala med Marissa. Det är nåt...
-Vad är det? -Nåt är fel.
Okej, tillbaka till arbetet. Vad har du, Gil?
Ett mord i Arbor Hill...
Du kan inte ta på dig skulden för det här.
Vi har samlats här idag för att sörja en plötslig förlust.
Vi ber till Gud att familjen ska finna frid i löftet om hans allsmäktiga rike.
Det saknas ord för att upphäva ilskan och förtvivlan efter en sådan tragedi.
Vi ber att de som samlats här visar den sörjande familjen
att de inte är ensamma i sin sorg.
Att sonen vi förlorat omgärdas av kärlek.
Under så tragiska omständigheter
frestas vi ibland i vreden att avfärda Guds plan. Att förlora vår egen plats...
-Det är inte värt det. -Vi måste minnas...
-Du visste att hon skulle komma. -...att döden är ett steg närmare Gud.
Fru Bennings, jag är gravid.
Mamma, vad fan gör du?
Förlåt för att jag slog dig. Hade jag vetat...
Ja, jag vet.
-På grund av ditt tillstånd, inte... -Du måste inte gilla mig.
Bara den konstiga, skrynkliga lilla människan.
-Är du säker på att det är hans? -Om ingen smugit in det i min fitta.
-Jag gjorde honom inte till pundare. -Nähä. Du gjorde honom till tjuv.
-Han hade aldrig stulit från mig innan. -Handlar det verkligen om mixern?
Det var lögnerna, att han stal pengar och mixern.
-Han gav mig den i 40-årspresent. -Du använde den aldrig.
Hur levde han?
Vi skaffade ett ställe att bli rena på.
Han fick snedtände och blev jättesjuk. Han var rädd.
-Langade han? -Nej, han hade slutat.
När den smutsiga skiten kom, lade han av.
Han ville köpa ett ställe nära Chatham. Han längtade efter en familj.
-Köpa ett ställe? Hur hade han råd? -Han och Ducky hade räknat ut allt.
-Hängde han fortfarande med Ducky? -Ja, han är som en bror för oss båda två.
Jag är inte här för att bråka, tigga eller nåt.
Jag älskade Michael och saknar honom, det vet jag att du också gör.
Även om du bara klarar att vara arg just nu, vet jag att du bara är ledsen.
Ja, jag saknar honom också.
Bra kast, Mike!
Du klarar det, Mike! En boll åt gången!
Bra kast, grabben!
Vem tror du gjorde det?
Tja, vi har ett spår, men...
Du ska nog inte tänka på det just nu.
Okej, då.
-Kommer du ihåg Ducky? Edward Duchowski? -Ja, självklart.
Vi är rätt säkra på att det var Edward som tog fentanylen till South End.
Skiten är brutal. Pundarna som torskar på det dör snart, på ett eller annat sätt.
Och Michael hade torskat på det?
Vi tror att han och Ducky gjorde affärer och sålde den jävla "modersmjölken".
Heroin utblandat med fentanyl.
De kanske hamnade i bråk, eller så gick en affär snett.
Varför tror du det?
Mike dödades ett kvarter från Duckys lager.
Han stämmer in på grannens beskrivning.
När såg du Mike senast?
Jag vet inte.
För tre, fyra månader sen, tror jag.
Då slår du mig.
Herregud, har du fortfarande inte slängt den?
-Den hjälper. -Jag trodde den skulle göra det svårare.
Inte om man inte har någon tändare.
Ge mig ett bloss, för fan.
Wow.
Det hjälper faktiskt att låtsas.
Jag ska ta Ducky, jag lovar.
PAIGE RINGER
Det är allvar, för fan! Du måste ringa upp mig.
Kom in.
Marissa, vad gör du här?
Jag ville kolla så du inte drunknar i jobb utan mig.
-Nej, allt går bra. -Vad bra.
Vi trodde du skulle komma tillbaka först om en månad.
-Hur har du det? -Jag vill börja jobba igen.
-Du tog ledigt tre månader efter Frank. -Det var annorlunda.
Jag behöver komma tillbaka.
Och hur ser det ut, tänker du?
-Likadant som innan. -Du hatar att redigera.
Gå ut och kolla hur Barry har skött allt sen du försvann.
Jävla Barry? Har du gjort reklamavdelningen till nån jävla cirkus?
Tänk efter lite. Du hatar Barry och alla de andra där ute.
Varför? För att de inte är skribenter.
För dem handlar allt om siffror, format, ord per klick och sånt.
Du vet för fan knappt vad internet gör.
Marissa, du är min bästa skribent, men av nån anledning vägrar du att skriva.
Ta tid på dig, men skriv.
-Okej. Det här blir snyggt. -Skitsnack, den ligger emot min boll.
Se och lär, förlorare.
Tur.
En till.
Okej, din tur.
-Ville inte Gina vara med? -Hon ville inte tränga sig på.
Hon sa att vi skulle få tid att sörja tillsammans.
Är det vad vi gör?
-Klarar du dig, mamma? -En boll åt gången.
-Uppför trappan och till vänster. -Vi gör det fort.
En skinnväska.
Den måste vara här.
Kolla rummet längst in.
Helvete.
Där.
-Vad gör du? -Jag har alltid velat göra det.
-Visst känns det konstigt? -Vilket?
Paige sa att Michael, Ducky och hon skulle flytta till en gård, ett hus.
Nåt i Chatham?
Skulle Mike bli bonde?
Jag vet, det stämmer inte.
Du måste vara försiktig med den tjejen.
-Vad fan gör du här? -Förlåt, jag försökte hålla mig vaken.
Nån bröt sig in hos mig. Jag hade ingen annanstans att ta vägen.
-Är du skadad? Såg du vem det var? -Nej, men jag hittade det här.
Det var nog det här de letade efter. Jag hittade det precis innan de kom in.
-Vad är det? -Utblandat heroin för cirka 50 000 dollar.
-Jag föredrar det andra sättet. -Jag med.
Det är jobbigt att göra barn, men fungerar det, så.
-Hur var hon ikväll? -Full.
Grät hon?
Hon sa att hon redan gråtit för honom.
Drickandet hjälper inte.
-Minns du hur illa det var efter Frank? -Ja, det minns jag definitivt.
Hej, mamma. Vad är det?
Ja, jag känner igen loggan.
-Det är skiten jag berättade om. -Du anmäler henne inte, va?
Nej.
-Du gjorde det rätta. Är det allt? -Allt?
-Såg du den som bröt sig in? -Nej, jag tog mig ut rätt fort.
-Vad betyder det här? -Nu är det fan allvar.
Nån ringde den natten. Han var upprörd när han gick ut och pang!
Vet du vem som ringde honom, Paige? Det var Ducky.
Okej? Vi har kollat hans akt.
Tack, Paige. Jag tar det till stationen, okej?
Du ska få en filt.
Tack.
-Väckte jag dig när jag spydde? -Nej. Mår du bättre?
Inte ett dugg.
Blev du sugen på nåt konstigt när du var gravid?
-Necco-godis. -Vad fan är det?
Det är små runda godisbitar.
De smakar krita. Jag måste ha ätit min kroppsvikt i såna.
-Jag vill ha modellera. -Modellera?
-Det kan inte vara bra för barnet. -Barn äter det jämt och mår bra.
Fråga doktorn om det.
-Ja. -Du har väl en läkare?
Vi skaffade en direkt när vi fick veta, men vi hade ont om pengar, så...
-Vi sparade till att gå dit igen. -Kom, du måste träffa en läkare.
-Vadå, nu? -Nej, för en månad sen, men vi åker nu.
Jag måste till jobbet, men det går fort.
Jag skjutsar dig hem när jag är klar.
Det beror på vad du menar med "hem".
Vi ses snart.
Svara i telefonen, mamma.
Jag ville bara säga att jag har tänkt en del.
Jag har en plan.
Det du sa till mig stämde.
Jag vet att du gjorde rätt som sparkade ut mig hemifrån.
Men lite jävla pengar just nu skulle räcka långt för att...
Jag vet att du är hemma! Jag ser dig gå runt där inne.
Släpp in mig, det är mina jävla prylar. Har du bytt lås? Vad fan? Mamma!
Mamma, jag väntar mig inte att du ska svara. Jag ville bara säga grattis.
Det vill Paige också. Du ska veta att vi mår bättre.
Jag vill berätta något öga mot öga.
Jag älskar dig så mycket. Hej då.
PAIGE RINGER
Vad fan, på allvar?
-Paige? Det är Gina. -Hej.
Vad gör du här? Samma sak som jag, antar jag.
-Marissa skulle hämta mig. -Jaha. Får jag göra dig sällskap?
Visst.
Snyggt halsband.
Jag stal det på Target.
-Det klär dig, antar jag. -Tack.
-Jag menade... -Jag vet vad du menade.
Förlåt.
Får jag fråga en sak? Hur är det att vara gift med en snut?
Ungefär som allt annat.
En del av en accepterar att han kanske inte kommer hem en vacker dag.
Låter som att vara ihop med en pundare.
-Fan, hon kommer inte. -Jag kan skjutsa dig.
-Säkert? -Självklart.
-Gick det dåligt på jobbet? -Förlåt, jag glömde.
-Du hade viktiga saker för dig. -Sluta.
Sluta själv!
Du gömmer dig för allt, det är jobbigt att se. Alla har det svårt, inte bara du.
-Jag går till anonyma missbrukare. -En bra början.
Jag följer med, så det inte bara är nåt du lovar när du är full.
Om det betyder nåt, så sa Michael att du skrev bra.
Jaså?
Vad sa han mer?
Att han mindes att du var lycklig innan Frank dog.
-När sa han det? -Jämt. Jag hade velat träffa honom.
Nej, det hade du inte. Då hade du märkt vilket rövhål han var.
-Till och med han blev sjuk? -Särskilt då.
Ja, men...
Slutade du någonsin att sakna honom?
Aldrig.
Fan, vad trist.
Herregud.
-Det är Toby. -Jösses. Kolla på hans hår.
Fint. Vi borde skaffa en sån åt dig, de gör det lättare att amma.
Söker info om mordet på Michael Bennings. Han sköts på Eagle Street i Arbor Hill.
-Jag går och lägger mig. -Okej.
-God natt. -God natt.
-Hör av mig om jag hör nåt. Sköt om dig. -Jag hörde skotten, men såg inget.
Hej, jag heter Jeremy. En vän delade just ditt inlägg.
Jag tror att jag har kvar en sån hemma.
Vi bor tvärs över gatan från där han dog.
Vi kan ha nytta av såna om vi köper en pump.
-Ja. -Nähä?
-Jaha, vi handlar visst åt mitt barn. -Ja, för fan!
-Vi har ett spår. -Va?
Låt dem sköta utredningen, men vi kan ju ta reda på vad som hände.
Jag vill höra deras berättelse själv.
Vi kan göra nåt istället för att tjura.
-Det är ett spår. -Det är inte etiskt eller lagligt.
Det är det visst.
Tjena. Kom in.
Jag hörde skotten, men det var Jack som såg det.
Han är lite borta, men han är ofta uppe på grund av höften. Han stod där.
Hej, Jack. Jag heter Marissa. Jag jobbar på tidningen Times Union.
-Såg du vad som hände? -Minns du det som hände härom kvällen?
Marissas son blev mördad, minns du det?
-Det var honom du såg dö utanför huset. -Vad synd.
-Jag beklagar. -Såg han inte vad som hände? Ingenting?
-Tänk efter, Jack. Snälla. -Var inte oförskämd, Paige.
-Du sa att någon skrek utanför. -Med pickupen?
Pojken stod där och skrek skallen av sig.
Sen hörde jag lastbilen.
Jag tror att killen han ropade på bor där, jag har sett honom där förut.
Ducky!
Hoppas att det hjälper er.
-Hej, Laurie. Hur har du haft det? -Hej. Jag hankar mig fram.
Tack för att ni har kommit hit.
Kom, kom in i cirkeln. Slå er ner.
Det är soligt ute, men vi sitter i källaren. Vi ska lära känna varandra.
Jag ser några nya ansikten. Välkomna.
Och några vi inte har sett på ett tag.
Fint att ni är tillbaka.
Vi har bett för er.
Okej, vem vill börja idag?
Några tankar? Jaha, Laurie.
Jag har förlorat min dotter.
Jessica. För cirka tre månader sedan.
Jag...
Jag har inte klarat av att berätta om det förrän nu.
Många av er vet nog hur det känns.
Det var svårt att uppfostra Jessica.
Ibland utmålar vi våra barn som helgon.
Jessica var inget helgon.
Tvärtom, hon var rätt jobbig.
Hur som helst...
Morgonen jag hittade henne skulle jag till jobbet, så jag gick för att väcka henne.
Man... Man inser det inte då...
...men när man går till dörren är det sista gången man är den man tror.
Men man vet inte. Jag visste inte.
Så jag öppnar dörren och där är hon.
Hon ligger påklädd på sängen med tända ljus runt omkring sig.
Först blev jag rasande.
Hon hade somnat ifrån tända ljus.
Jag börjar skrika åt henne. "Är du galen?"
"Du bränner ner huset!"
Då ser jag den, en pytteliten påse på mattan.
Jag... Jag tittar bara på den.
Jag minns loggan på påsen. Den är fastbränd i min hjärna.
"MM."
När man ser nåt sånt spricker allt.
Ens berättelser spricker.
Den man trodde att ungen var spricker.
Den man trodde att man själv var spricker.
Nu är man den familjen.
Man insåg aldrig att man var den familjen.
Du, jag går tillbaka.
Erbjud Laurie skjuts.
-Hon vill nog bli lämnad ifred. -Nej, det är det du som vill.
Jag ska kolla några av Duckys ställen.
-Du, Laurie. -Marissa?
Vill du ha skjuts?
Det är allvar, för fan! Svara i telefon, för helvete!
Jag fattar inte att jag frågar, men...
-Får jag intervjua dig? -Intervjua mig?
Du satte ord på saker jag inte har kunnat säga.
-Du vet väl att allt är konfidentiellt? -Ja, självklart.
Det är det som är poängen, jag vill att du berättar för mig, mammor emellan.
Varför det?
Jag vet inte än. Om jag skriver det, så kanske jag vet.
-Tack igen. -Du, vad händer här?
Det är ett säkert ställe för brukare att injicera och byta sprutor.
Om min älskling gått hit istället för att gömma sig på sitt rum
så kanske hon inte hade dött.
Det här eliminerar i alla fall den faran.
Du borde komma och kolla.
Om du verkligen vill hjälpa och hela
så måste du se det för vad det är.
Okej, är du beredd?
Hej, Johnny och Diane.
Marissa, det här är Diane.
Hon koordinerar utdelningen av provstickor för fentanyl.
Hon säger åt mig vart jag ska, hur jag ska hjälpa till. Hur jag...
-Hur är det, Marissa? -Ursäkta mig.
Söker du Toby? Lämna ett meddelande.
Ducky! Jag vill bara prata med dig!
Ducky!
-Paige. -Hej.
-Är allt okej? -Ja, jag är här för att prata med Gina.
Hon gick ut med några vänner, hon kommer hem senare.
Okej, förlåt om jag är obehaglig.
Jag ville prata med någon som inte känns som en förälder, nån som har koll.
Jag fattar. Jag säger att du var här. Vi ses.
-Paige! Kom in om du vill. -Ja.
Vi är ju typ släkt nu.
Så kom in.
Jävlar, vad länge du var borta. Jag trodde att jag hade dödat dig.
Vad fan följer du efter mig för?
-Du dödade min son. -Så fan heller! Tror du det?
Vad hände, då?
Vad hände, Ducky?
Nån ringde och sa att Michael var illa ute.
Att han måste ta sig hemifrån.
Jag sa åt honom att möta mig vid knarkarkvarten. Jag ville skydda honom.
-Jag visste inte att de skulle döda honom! -Så praktiskt.
Nej, det suger, fru Bennings.
-Han var min bäste vän, för fan. -Vem dödade honom, då?
Jag har aldrig träffat honom. Han kör en vit pickup och har en tatuering på handen.
Det är allt jag vet.
Ingen jävel tror mig.
-Ducky! -Vad gör du där inne, grabben?
-Herrejävlar, mamma. Mår du bra? -Ja, men jag behöver prata med dig.
Jävlar. Vad har hänt, Marissa?
Jag hittade din vän Ducky.
-Va? -Ja.
Han var på livsmedelsbanken. Jag följde efter honom till bangården.
Följde du efter honom? Han kunde ha dödat dig, mamma.
-Jag ville att han skulle prata med mig. -Prata med dig?
-Har ni nån whiskey? -Jag letar. Han kan inte ha hunnit långt.
-Är du säker på att det var han? -Ja.
-Sa han nåt? -Att det var en kille med handtatuering.
-Att det inte var han. -Han är ingen mördare.
Så han som slog mig medvetslös är ingen våldsam människa?
-Vad hade du gjort om du blev förföljd? -Du fattar inte.
Han sa åt Mike att möta honom där. Han satte dit honom, Paige.
Farfar såg någon gå tillbaka in i huset tvärs över gatan igår kväll.
Tack! Berätta om ni ser honom gå ut.
TILL SALU
Ducky?
Ducky!
Hallå?
Ducky!
Ducky?
Meddelanden från: Paige, Janine, Mike.
Mike: Han försöker skrämma oss, brorsan. Ducky: Ta dig till kvarten nu!
Få dit Mike, annars dör vi allihop! De vill bara prata med honom.
518-44-9078 OKÄND
-Förlåt, jag var där nere. -Får jag komma in?
-Vad händer? Är allt okej? -Ducky är död.
-Hur vet du det? -Jag hittade honom i det gamla huset.
Han tog livet av sig.
-Fy fan. Okej. -Herregud.
Okej, sätt dig. Jag hämtar vatten.
-Är det bra? -Nej.
Här, drick och andas djupt.
Fy fan.
-Var det någon annan där? -Nej, bara jag och...
Jag såg hans kropp och gick därifrån.
Jag fattar, okej. Varför ringde du inte SOS Alarm?
För att jag inte borde varit där. Jag är här för att du kan hjälpa till.
Jag är ledsen. Jag beklagar sorgen.
Jag skickar did någon direkt. Ta det lugnt och känn dig som hemma.
Det tar bara två minuter, okej?
Vad i helvete?
En kod 10-56. Jag vill bara att någon åker och kollar.
Direkt.
Ja, det är där.
Jag vill att någon åker till 125 Eagle Street och kollar en möjlig 10-56.
Underrätta mig.
Se till att sköta utredningen, Mitch. Det är personligt.
Paige?
DUCKY
-Nej... -Ge mig telefonen, Paige. Ge mig den.
-Ge mig telefonen. -Backa, för fan.
-Hör på. Du vet inte vad som pågår. -Toby...
-Snälla. Jag kan förklara. -Backa, för helvete!
-Ge mig telefonen. Jag kan förklara. -Backa, för helvete!
Lugna dig. Stanna, okej?
-Lugna dig. Ge mig telefonen. -Dra åt helvete. Flytta på dig, för fan!
Backa, för helvete! Flytta på dig! Rör mig inte!
-Släpp mig! -Ge mig telefonen! Sluta, Paige!
Fan, fan, fan!
Paige? Paige? Du. Du.
Helvete.
Hej, jag är hemma.
Gina! Ring efter ambulans, fort! Gina, det är Paige! Ring efter ambulans!
Hon trillade i badrummet! Jag tror att hon har överdoserat! Hon blöder!
-Få hit en ambulans nu! -Okej, okej, okej.
Helvete! Helvete!
-Toby, jag tror att Paige döljer något. -Hon missbrukar igen och har överdoserat.
-Va? -Hon är på väg till sjukhus, S:t Peters.
Peang, tack. Sug.
Här kommer hon.
Hjärtstillestånd, hämta defibrillator!
Hej, katten. Det här är en bebis.
En sån har du väl aldrig sett.
-Herregud, vad du skräms. -Förlåt, jag släppte in mig själv.
-Allt väl? -Vilket fint rum.
Perfekt för den lilla ängeln.
Jag måste ge henne flaskan. Kom.
Okej.
Sådär, ja.
Ja.
Vad är det?
Jag har hittat något.
Marissa, jag hittade det under källartrappan.
Jag trodde att det var ett mirakel.
Som en gåva, en minnessak.
Men sen såg jag blodet.
-Hur... -Jag vet inte.
Jag har försökt komma på alla tänkbara skäl. Jag...
-Har du frågat honom om det? -Nej.
Jag hittar inte rätt ord.
Så vad tänker du göra?
Jag vet inte vad som är rätt att göra.
Jag vet inte om jag kan göra det ändå.
Jag vet, jag känner mig också skyldig. Vi har ett spår, men tänk inte på det nu.
De tog in fentanyl till South End.
Kom igen, mamma. Svara i telefonen.
Ducky kommer inte undan med den här skiten. Han och Mike gjorde affärer ihop.
De kanske blev osams.
Mamma, du lär inte svara nu heller. Jag har något att berätta öga mot öga.
Okej, mamma.
Var försiktig med henne.
Jag älskar dig så mycket. Hej då.
Vet du vem som ringde honom, Paige? Det var Ducky. Vi kollade hans telefon.
-Hej. -Hon sover.
Mår du bra, mamma?
Nej, inte direkt.
Oj, den har jag inte sett på åratal.
Det var pappas finaste resväska.
Och han täckte den med sina jävla klistermärken.
Grejorna ligger i den.
Tror du att det tog livet av henne?
Ja, det verkar så.
Båda hade fentanyl i sig.
Allvarligt talat, mamma. Du borde gå till en läkare.
Ja, jag ska.
Okej, jag försökte.
Tack.
Hitåt.
Det här är Empire-linjen till New York City
som stannar i Hudson, Rhinecliff, Poughkeepsie, Croton-Harmon och Yonkers
med slutstation vid Penn Station i New York.
Ha biljetten redo för konduktören.
Minns du den där matchen när Mike kastade helt perfekt?
Ända till sista perioden, när motståndarna slog en home run?
Typiskt hans otur.
Inget av det här var meningen.
Det skulle vara enkelt.
När Mike fick reda på vad som var i det vägrade han sälja eller ge tillbaka det.
Vad trodde han att de skulle göra?
Det är väl jag som har otur.
Det har ingenting med otur att göra.
Jag är rädd, mamma.
Jag med.
Min yngste son föddes till idrottare.
Hans storebror Toby började slå markbollar när han var två, tre år.
Han var bra, det var Toby med. Men Michael var speciell. Han hade en arm.
Bara vatten.
Han kastade 112 km/h när han var fjorton. Talangscouterna sa att han hade en chans.
Vi visste inte hur mycket han skadade axeln på sin kastarm.
Vi kanske skulle ha fått honom att sluta.
När han var femton medicinerade han mot smärtan.
Att påstå att jag inte visste bättre vore inte helt sant.
Jag visste att en unge inte ska ha så ont.
Sen började jag märka att hans beteende förändrades.
Det var annorlunda med Toby. Det var honom vi inte behövde oroa oss för.
Tjänstemannen, den ambitiöse.
Det är det enda jag fortfarande ser i honom.
Hans giftiga ambitioner.
Hur olika de än var, fortsatte deras liv att vävas samman mer än jag visste.
Jag förutsätter att du vet vad det innebär.
Det vet jag bättre än någon annan.
Ta ett par dagar. En vecka. Vad du vill.
Ta tid på dig.
Om du fortfarande vill publicera det sen
så står jag bakom dig.
Det är bra.
Tack för att vi får ha henne över dagen. Får jag ta henne?
Hej, gumman. Hej, gumman.
Ska vi ha kul idag? Ja.
Tack, mamma. Vi ses sen.
Gumman.
Nu kör vi.
"Modersmjölk, broders blod" av Marissa Bennings.
Översättning: Emil P.W.S Holmgren www.junefirst.tv