En applåd för Bush.
Tack!
FREDAG
Woodstock '99, dag ett. Pang!
Om ni inte kan sova i natt, då kan ni gå på rejv i hangaren.
Festa hela natten!
Fredagen den 23 var min 29-årsdag.
Har den äran, kära Colin…
Jag bestämde mig för att gå till rejvhangaren
med några från produktionen.
Ja.
Ja, älskling. Åh!
Vi var verkligen peppade.
Man kunde känna energin när man närmade sig hangaren.
Det var 60 000 personer där.
Det var som att se helvetets första krets, om det hade varit roligt där.
Det var helgalet.
Alla var mer eller mindre avklädda och höga som hus.
Känn ruset.
Vid nåt tillfälle kom det fram en söt hippietjej med vingar.
Hon sa: "Hej, vill du ha ecstasy?"
Och trots att jag visste att jag skulle jobba nästa dag, så sa jag:
"Visst, jag fyller 29. Nu kör vi."
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Alla hade kul,
men man kunde känna att det helt saknades kontroll.
Dra åt helvete.
Det var ingen som sa: "Ni går över gränsen."
Det fanns hundratusentals människor där och de flesta var nakna.
Det var bäddat för problem.
Det hade spårat ur fullständigt.
Vad som helst kunde hända.
PATTAR GÖR MIG GLAD
Jag vaknade klockan åtta och kände mig rätt konstig.
Jag undrade vad det var med mig.
I spegeln såg jag att mina ögon var stora som biljardbollar.
De var väldigt uppspärrade. Och jag insåg:
"Helvete, ecstasyn som jag tog för några timmar sen börjar verka nu.
Nu blir det åka av."
Jag försökte sova bort det,
men jag bara vibrerade.
"Herregud, bara andas. Du måste sätta fart."
Du är sen.
Jag tog på mig all utrustning och min walkie-talkie.
"Nu kör vi. Tillbaka till festivalen."
LÖRDAG
Det var så surrealistiskt att gå in där.
Fredagen hade varit väldigt vacker.
Men den här dagen var det skit överallt.
Kan vi få höra vad du tycker om toaletterna?
Det är bara vidrigt.
-Hur vidrigt? -Får jag svära…?
Lukta.
-Vidrigt. -Det finns inget papper.
-Det värsta jag har sett. -Har nån använt toaletten?
Det är som att ingen har spolat på ett år, och vi måste gå mitt i det.
Det är vidrigt.
Vi måste stänga dörren. Tack. Jag kommer att spy.
Lördagen skulle vara den bästa dagen på årtiondets bästa rockfestival.
Limp Bizkit, Kid Rock, Fatboy Slim…
Kom igen, hörni.
Men vi som var där minns den dagen av andra skäl.
Det var på lördagen allt började spåra ur.
Hallå?
Bajamajorna var bara toppen av isberget.
På produktionens kontor började vi höra historier
om flera störningar i infrastrukturen runt om på festivalen.
Vi kom på lördagen för att jobba som säkerhetsvakter
och vi fick gå minst 800 meter längs landningsbanan.
Det var nästan som ett lager skräp som man fick plöja sig igenom
för att komma till scenen.
Visst, man kan inte plocka upp allt. Men det var som om de inte gjorde nåt.
Det var vidrigt.
Det var ont om och långt mellan soptunnorna.
De som fanns var överfulla.
Sanitetsteamet hade också tvingats till nedskärningar.
Avfallstjänster och avloppstjänster skulle skötas utifrån.
Tjänsterna skulle utföras av underleverantörer,
men antingen hade de brist på folk eller så tänkte de bara:
"Det är festival. Nu har vi kul."
Tyvärr gjorde de inte sina jobb.
Woodstock, dag två. Ha det kul!
Skruva upp gitarren.
Släng gärna iväg era plastflaskor när jag börjar spela.
Jag var uppe i tornet och tittade ner på scenen.
Jag såg skräp precis överallt.
Jag sa: "Det där kommer att bli Woodstock '99:s fall.
Här syns det tydligt.
De här ungdomarna kommer inte att vara glada.
Vi tar inte väl hand om dem."
De ville ha Woodstock-andan
från Woodstock '69.
Jag var 27 år på den första Woodstockfestivalen.
Det var nåt av det viktigaste i mitt liv.
Det var ju fred och kärlek.
Min mamma var en stor del av Woodstock '69.
Hon hade en viktig roll i att fixa gratis mat till gratisköken.
Att se så många människor komma överens med varandra
och ta hand om varandra förändrade mitt liv.
Därför ville jag se till att Woodstock '99 förblev vacker.
Jag visste att det skulle bli en katastrof om skräpet fick ligga kvar på marken.
Var är avfallshanteringen?
Jag skaffade ett gäng soppåsar och delade ut dem.
Hon visste inte vad hon gav sig in på.
Soppåsar till ert område.
Kom igen, allihop. Hjälp till.
En person sa till mig:
"Jag betalade 150 dollar för att vara här. Du borde städa upp."
Jag sa: "Det här är ett helt annat Woodstock."
De kanske inte har nog med kärlek. De kanske beter sig så här…
Okej. Det här är ett konstverk.
Kom igen. Res upp den på änden. På änden. Det här hållet.
När man är i en sån här miljö och det inte finns nån infrastruktur
som kan bistå alla människor som är där…
Då börjar det gå utför.
Om arrangören inte verkar bry sig, varför ska du då göra det?
Bakom kulisserna var festivalens producenter oorganiserade.
Det var så mycket som hände på plats
och Michael och John var inte uppmärksamma på logistikproblemen.
3 DAGAR TILL MED FRED OCH MUSIK
Vi är backstage på Woodstock '99 med vad som verkar vara tre glada killar.
Tre kungar. Ossie Kilkenny, Michael Lang, John Scher.
Hur går det? Ni ser glada ut. Det måste gå bra.
Det går väldigt bra. Vi har kommit halvvägs.
Vi hade kul.
Vi hade jobbat i ett år med det här, och det funkade.
Det verkar så välorganiserat och välstrukturerat.
Ingen festival är som Woodstock. Inte i hela världen.
Ja, det fanns problem, men de var isolerade.
Det var ingen som kom hit och trodde att de skulle bo på lyxhotell.
Det har varit succé. Allt har gått som förväntat.
Och det viktigaste är att alla har kul.
Det är ingen som säger nåt negativt.
-Svin! -För jävligt.
-Det är inte bra. -Det är åt helvete.
De satt där med skygglapparna på. "Allt är bra."
Och trevliga överraskningar?
Sånt som ni inte trodde skulle gå så bra som det har gjort.
Jag tycker att vädret visade sig vara till vår fördel.
Dag ett var det varmt, men dag två var det som en ugn.
Det var mycket betong.
Varm Lawrence av Arabien-sol som gassade.
Vill ni rocka loss?
Ja!
Okej.
Från Detroit… Kid Rock!
Alla började tagga igång för Kid Rock.
Det var mitt på dagen på årets varmaste dag.
Kid Rock dök upp i päls.
Det första jag tänkte var: "Herrejävlar. Han är galen."
Han slängde av sig den, ungefär som James Brown.
Och han skrek: "Jag heter Kid!"
Jag stod vid sidan av publiken.
Bandet var som galna och publiken blev galen.
Det var varmt där jag stod och jag hade ingen bredvid mig,
så jag kan bara tänka mig hur det var där framme.
Det måste ha varit som en brödrost.
Jag jobbade i ett tält som låg precis bredvid scenen.
FÖRSTA HJÄLPEN
Solen brände.
Luftfuktigheten och värmen var så hög
att man blev dränkt av sin egen svett bara genom att stå stilla.
Många som fördes dit hade svimmat av värmeslag.
Deras hud var helt torr när man rörde vid den.
Ser ni hur varmt det är?
Se på hans ansikte. Man kan se hur varmt det är.
Jag känner inte mina ben längre.
Över 1 000 personer har behandlats för utmattning and uttorkning
på festivalen Woodstock '99 i norra delen av staten New York.
Det här var ingen picknick. Jag hade verkligen underskattat det här.
Jag sa till mig själv: "Vi är körda."
Vatten!
Ge dem lite vatten, för fan.
Alla försökte desperat hitta skugga.
Det kändes som det mest sällsynta på planeten,
och folk letade efter skugga överallt.
Ingen kunde komma undan hettan, och ansvaret låg på arrangörerna.
Vad säger det om producenterna?
Vad tycker ungdomarna som betalat för att få en underbar Woodstockfestival?
Jo, producenterna ger uppenbarligen blanka fan i er.
Med den här brickan kommer jag in på många ställen.
Precis bakom mig, bakom de förstärkta grindarna,
huserar artisterna.
Backstage var stämningen fantastisk. Vi hade massor av välutrustade loger.
Vi hade kockar.
Vid nåt tillfälle grillade vi. Artisterna behandlades väl.
Hur är det?
Jag anlände på lördagen i en limousine.
Jag minns att det fanns stor skylt vi skulle signera.
Det kändes mer som att gå på röda mattan
vid nån gala än att komma till en festival.
Allt var sponsrat.
Budweiseröl. Du tittar på Woodstock '99!
De delar ut Converse där borta om du vill ta några.
Absolut.
Schyst att vi fick grejer.
Fred och kärlek är lika med kapitalistiskt företag.
Okej.
Vi måste säga som det är. Kom igen.
Det fanns ingen fred och kärlek,
eller den där "vi sitter i samma båt"-mentaliteten.
Vi var bortskämda på Woodstock. Men på andra sidan väggen…
Det var 40 grader varmt. De stod på asfalt.
De betalade åtta dollar för en burrito. Det var rena rama rånet.
På lördagen var de förbannande.
Och det var då som de började kasta saker på oss.
Helt plötsligt siktade besökarna på oss.
På MTV.
Nu kastar folk hattar och andra grejer på oss.
De visste att det var direktsändning. De jävlades.
Grymt! Det här är verkligen Woodstock '99.
Man kunde höra att mynt och batterier
studsade av scenen.
Jag var tvungen att se mot tornet.
Jag kunde inte titta på publiken och se en sten komma mot mig.
Det var hemskt.
Vi kände oss som måltavlor.
Vi representerade nåt som de avskydde.
Jag är trött på Backstreet Boys på MTV Live.
-Det är så jävla… -Var inte blyg.
-Det är jag inte. Jag hatar skiten. -Där ser man.
Här är Backstreet Boys!
I slutet av 90-talet förkroppsligade MTV vad musikindustrin blev
mellan Woodstock '69 och Woodstock '99.
Det handlade inte längre om revolution.
Det handlade om: "Köp min t-shirt!"
Joey McIntyre, "Stay the Same". Köp den.
För ett vanligt rockfan verkar inte MTV-programledarna vara en av dem.
De var ansiktet utåt för ett storföretag som fördärvade deras musik.
"Ni är förrädare."
"Företag förstör allt det roliga. Vi vill vara fria."
INGEN KOMMERSIALISERING AV VÅR MUSIK
Sug en jävla kuk.
Jag vet inte om det bara var ett generationsskifte
i ungdomskulturen, men de hade fått nog.
Backstreet Boys.
Folk var arga.
En kille kom fram och försökte bränna mig med en cigarr.
Det fanns inga vakter som kunde stoppa det.
Det fanns inte tillräckligt många vakter för 250 000 pers.
Säkerheten var lite av ett skämt. Det var ungar i gula tröjor.
FREDSPATRULLEN
År 1999 var jag fortfarande 18.
Jag höll på med graffiti, sprang efter tjejer,
gick på nattklubbar och var upptagen av den sortens liv.
En kille sa: "Jag behöver folk
som ansvarar för säkerheten på Woodstock '99.
Vi betalar er 500 dollar."
Det var i princip: "Skriv på här och du är säkerhetsvakt."
Vi såg oss om både en och två gånger och sa:
"Vi? Allvarligt?
Stämmer det här?"
Vi ville inte ha nån i uniform med vapen.
Vi ville inte ha regeringens inflytande, eller polisstatens.
Därför var säkerhetsvakterna inte beväpnade.
De var en fredspatrull.
VIP-BUFFÉ
FREDSPATRULLEN
-Vad betyder Woodstock för er? -För mig är det pengar, sex och brudar.
De har verkligen fångat Woodstock-känslan.
Vi träffade folk från ställen i Brooklyn som vi kände.
Jag bara: "Vem har en joint? Vi röker."
Ingen gjorde vad de skulle från dag ett.
Vid nåt tillfälle frågade nån vad t-shirten var värd.
Eftersom jag är opportunist sa jag: "Med den här tröjan får du allt."
Men det stämde såklart inte.
-"Är den ett backstagepass?" -"Ja."
"Vill du sälja den?"
"Fyrahundra dollar."
"Jag tar den."
Jag hade en till tröja i väskan.
Det var skrattretande. "Titta här. Vilket skämt.
Vi vet hur det här slutar."
Kom igen! Ja!
Visa.
Halvvägs igenom festivalen hade många insett
att de kunde komma undan med allt möjligt utan påföljder eller konsekvenser.
Fin fjäril.
Tack så mycket.
-Hej. -Hon behöver smörjas in.
Jag såg att stora grupper av killar omringade kvinnor och skrek åt dem
att ta av sig sina bikinitoppar.
Pöbeln börjar bli lite farlig. Ge henne lite plats. Ni börjar bli otäcka.
-Ja. Kan jag få lite plats? -Snälla? Hon kvävs.
En ung kvinna hade precis crowdsurfat över publiken.
Jag frågade hur det var och tänkte att det var grymt.
Och hon sa: "Jag hatar män nu."
En del personer försökte lyfta och skicka fram de som surfade.
Men det fanns minst lika många killar som tafsade på mina bröst
och klämde på min rumpa medan de skickade runt mig.
Och jag var ung. Jag var 14.
Jag hade aldrig känt såna händer på såna ställen.
Jag tror att från och med lördagen
kom det in rapporter om att kvinnorna knuffades runt.
Men många kvinnor hade också valt att klä av sig.
Och sen hamnade de i en moshpit och började surfa…
Kan nån ha nuddat deras bröst? Ja. Det är jag säker på.
Vad kunde jag ha gjort åt det?
Förmodligen ingenting.
När man ser tillbaka är det sorgligt att på 90-talet
så var situationen sådan, och folk accepterade det.
Under hela helgen fanns det brist på respekt.
Arrangörerna respekterade inte oss.
Publiken respekterade inte miljön.
Männen respekterade inte kvinnorna.
Det fanns mycket ilska och fientlighet som byggdes upp.
Det var hur sjukt som helst.
Limp Bizkit spelar ikväll.
Förhoppningsvis får ingen svåra skador.
Men jag vet inte…
Jag hoppas att det finns bårar och bandage.
Jag var ett stort fan och vi var så taggade på att se dem.
De är nog glada att se Limp Bizkit.
Just då var de ett av världens största band.
Kommer ni att kunna röja ikväll och göra dem helt galna?
Det här var deras stund.
Och för mig var de det största dragplåstret.
Det var därför ungdomar vallfärdade till mitten av staten New York.
Limp Bizkit-fansen var inte några elitister.
Det här var vanliga rockfans.
Och de var förkämpar för alla världens underdogs.
Allt handlar om att få ligga!
"Nookie" var deras stora hit.
Om jag vill tagga till rockar jag gärna loss till den.
"Nookie" tog över sommaren och folk sjöng den konstant.
Fred Durst var inte en berömd rockstjärna. Han var en av oss.
Han hade på sig DC-tröjor.
Han bar bakåtvänd basebollkeps. Man kunde relatera till honom.
Jag älskade att de inte brydde sig ett skit.
Vi ses i fängelset.
Han var en anstiftare. Han fick alltid…
Han fick folk att göra sjuka saker.
Jaha, Woodstock. Det har varit en lugn eftermiddag.
Men vet ni vad? Det är slut med det.
Vi stod vid staketen.
Efter Korns spelning kvällen innan…
FREDSPATRULLEN
Vi kände oss lite oroliga.
Folk var inne på andra dagen av ett flera dagar långt fylleslag.
Mycket mer droger. Mycket mer alkohol. Vad sku hända?
De enda, de oförlikneliga…
Limp Bizkit!
När du går ut på scen och 250 000 människor ser på dig
och du kan göra så här, och alla…
Du är nästan deras dirigent.
Ska vi köra igång den här jäveln?
Och de är din orkester.
Okej, allihop. Längst bak till längst fram gör så här.
Det var det Fred gjorde. Han styrde dem.
Så här.
Nu kör vi! Upp med er!
Jag hade aldrig sett en sån moshpit tidigare.
Jag var en hungrig, ung reporter och såg det här som ett gyllene tillfälle.
Det fanns ingen annan reporter där som skulle ge sig in i moshpiten.
Jag skulle ta mig in där.
Är ni redo? Nu kör vi!
Jag stod mitt i moshpiten, pratade i mikrofonen,
knuffade undan människor och duckade…
Jag står i moshpiten, 30 meter från scenen.
Jag har fått en frisbee och en sko i huvudet.
Dave Blaustein, ABC News.
Publiken rörde sig som en våg. De var nästan en enda organism.
Ni är ett gäng galna jävlar!
Med tanke på anspänningen som hade byggts upp i publiken…
-Det här var som en handgranat. -Det här ser helt sjukt ut.
Det var under "Break Stuff" som handgranaten exploderade.
Jag ska ställa en personlig fråga.
Han började med ett försnack: "Hur många av er gillar NSYNC?"
Och man hör: "Bu!"
Hur många av er har vaknat en morgon,
bestämt er för att det är en dålig dag
och att ni vill slå sönder saker?
"Det här är en sån där dag. När allt är åt helvete."
…allt är åt helvete.
"Och ni vill slå sönder saker."
Man kunde se
att detet, jaget och överjaget som tillhörde Fred Durst
tampades mot varandra på scenen.
Man såg det på honom, liksom…
"Herrejävlar."
Överjaget fanns där:
"Okej, lugna dig, Fred. Sköt dig nu. Gör inget galet."
Men sen sa detet: "Ja, för helvete. Nu kör vi."
Det är dags att gräva fram det.
"Ta all den där negativa energin…"
…och få ut den där skiten ur ditt jävla system.
Har du tjejproblem? Har du killproblem?
Har du föräldraproblem? Har du chefsproblem?
Har du jobbproblem?
Det var som om Fred förstod vad vi gick igenom
och talade till oss alla i den stunden.
Hajar ni, Woodstock?
Okej. Ut med det.
Sen måste han lägga till:
"När den här låten kickar igång, då vill jag att ni kör som fan."
Och där var det kört. Fotogen, tändsticka. Pang.
Det gick från att vara en trevlig dag…
Och sen: "Vi ska fan förstöra skiten. Vi ska bli helt galna."
De dök över varandra.
Folk blev nertrampade, hade blodiga huvuden…
Det var som på akuten eller i ett krig.
Jag stod vid kravallstaketet och försökte skydda scenen.
Då slog det mig att min kompis Chris var vid ljudtornet.
Just då jobbade jag i ljudtornet. Jag kände av människorna runt oss.
Det var helt klart otäckt.
Vi var tio killar på en ö.
Vi var omringade av en folkmassa som hade spårat ur fullständigt.
Ljudkillarna hade hängt upp en skylt där det stod "The Alamo".
Vi såg att folk började banka på plywoodskivorna.
Sen tog folk tag med händerna.
Sen såg vi huvuden och folk som hjälpte varandra upp.
Min puls slog snabbare. Det var otäckt.
Det var som en scen där zombier tar sig in över murarna.
Folk gungade fram och tillbaka. De försökte slita loss plywood.
Jag bara: "Herrejävlar." Man kunde se att ljudscenen skakade.
Det var ett akut nödläge. Vi skickade iväg ett SOS-meddelande.
Jag behöver förstärkning. Få ut alla härifrån.
Jag och många andra säkerhetsvakter
hoppade över staketet för att försöka hjälpa dem.
Killarna från staketet kom och sa att vi skulle evakueras.
Sen stack vi bara.
Jag minns inte mycket av det här, annat än att vi dök över staketet
medan publikhavet liksom slukade allt bakom mig.
Kan jag få höra lite jävla ljud?
Jag såg på från sidan av scenen.
Fred eggade publiken.
Och jag såg att det blev allt mer…
…stökigt.
Sen spårade det ur.
Det vore egentligen lättare om de bara visade oss sina penisar.
Det känns som att vi ser en dokumentär på Discovery Channel.
Vi får hoppas att vissa får ett slag mellan benen
och att de inte förökar sig.
Det var kul i början.
Sen tänkte jag: "Jag vill härifrån. Det här är inte kul längre."
Jag trodde verkligen att jag skulle dö
och att mamma skulle se mig på nyheterna: "Död på Woodstock."
Jag såg en tjej bli slagen i huvudet med en glasflaska.
Vakterna lyfte henne därifrån, tack och lov.
Jag följde efter dem, in på sjukvårdsområdet.
Det jag såg var oerhört skrämmande och chockerande.
Jag såg blod på marken. Jag såg nån som fick huvudet ihophäftat.
Jag såg folk som fick dropp.
Nån såg ut att ha brutit benet.
Jag såg flera personer som låg på britsar och deras kroppar såg nästan livlösa ut.
Jag tog hand om sex, sju patienter i taget.
Allt tog slut. Vår utrustning, materielen, hela lagret.
Allt var borta. Jag sa till mig själv: "Jag har fått nog. Jag slutar."
Hallå, Woodstock. Upp med er, för fan!
Fred Durst försökte inte få dem att sluta. Han deltog.
Han tog sig upp på en bräda och försökte crowdsurfa.
Han var som Jack Sparrow full av loppor.
Jag tänkte: "Vad gör han?"
Jag har aldrig dragit ur sladden när nån har spelat.
Woodstock 1999!
Jag gick till produktionschefen och sa: "Fred, nu slutar spelningen."
Nu chillar vi och hämtar andan.
Folk har skadat sig och de är era bröder och systrar.
Limp Bizkit har gått av scenen. Fred, har du nånsin sett nåt liknande?
Jag har aldrig gjort nåt liknande förut.
Hur otäckt kändes det för er när de började förstöra tornen?
Herregud. Det är inte vårt fel. Det är allt jag kan säga.
Det var otroligt. Det var fett.
Jag tänkte inte på vilken idiot Fred Durst är.
Han njöt av det.
Fred hade kunnat lugna ner dem på en minut.
Men han hetsade upp publiken istället.
Att skylla på Fred är det sista nån borde göra.
Det går inte att kontrollera 300 000 människor.
Det bästa han kunde göra var att göra bästa möjliga show.
Det gjorde han.
Man kan inte klandra Limp Bizkit.
Man klandrar inte en björn för att vara björn.
Limp Bizkit är vad de är.
Lördagskvällen var första gången som jag kände mig otrygg.
Det kändes som att nåt allvarligt var på väg att hända.
Frågan var bara: "Vad? När? Var?"
Det fanns bara ett ställe där festen kunde fortsätta.
Det var rejvhangaren.
Nåt kändes olycksbådande.
Jag fick höra att fansen hade rivit ner väggar.
Och nu skulle samma personer festa inne hos mig.
Tiotusentals människor.
Och för varje person inne i byggnaden
fanns det fyra personer utanför som ville in.
Det var en väldigt farlig situation.
Nu kör vi!
Huvudakten var Fatboy Slim.
Jag hade varit i min loge hela eftermiddagen
och folk hade sagt: "Det är lite kaotiskt där ute."
Men ingen hade sagt att det förekommit skadegörelse
eller våldsamheter.
Jag gick upp på scen och det enda jag kunde tänka var:
"Det här är stort.
Försök hålla igång energin för att matcha publiken."
Att börja med "Fatboy Slim is Fucking in Heaven"
var ganska vågat.
Jag ville få allas uppmärksamhet.
Alla väntade på att nåt skulle hända,
och plötsligt var alla i luften.
Jag gillar kaos och att vara mitt i det.
Där var det absolut kaos.
På Woodstock '99
speglade nog rejvet vad publiken var ute efter.
Folk var helt vilda.
De dansade som fan. De gick runt som zombier.
Jag såg folk som slog sina huvuden i golvet tills de blödde
eftersom de var höga på hallucinogener och andra droger.
Folk gick runt helt öppet och delade ut ecstasy.
När jag riktade min ficklampa in i hörnen
såg jag att folk stod där på alla fyra och hade sex.
Det kändes hedniskt.
Från scenen kunde jag se en av hangarens väggar.
Där stod det flera nakna människor med händerna mot väggen
och en kö av människor bakom dem.
Vad gjorde de?
Vilket bibliskt ord skulle du vilja använda?
Det fanns inga regler. Lagar, säkerhet…
Det betydde inte mycket.
Woodstock '99!
I er dokumentär hörs nu ett lågt brummande ljud:
"Det var nu allt började spåra ur."
Jag minns att jag hörde nån säga: "Helvete. Vad är det där?"
Jag minns att jag tittade ut genom fönstret
och såg nåt som såg ut som lampor som tog sig in på rejvet.
Jag visste att vi hade problem.
De har tagit över ett fordon.
Vi måste stoppa det här. Det är farligt.
Jag fick syn på nåt som jag trodde var nån slags dansplattform.
Nåt slags podium, med 20 eller 30 människor ovanpå.
Det visade sig vara en skåpbil.
Vi tog oss ner på golvet
och mötte fordonet när det var halvvägs in i byggnaden.
Herrejävlar!
Sen knackade nån mig på axeln.
"Vi måste stoppa musiken. Skåpbilen måste ut."
"Inte ikväll! Det är ju Woodstock. Allt gick ju så bra."
Besviken!
Skåpbilen måste ut härifrån, annars kan inte Fatboy fortsätta.
Folk började kasta saker på honom och på mig.
Det är inte mitt fel!
Det var precis då som allt började verka lite mindre kul.
Herrejävlar. Vilken röra.
Jag tog mig upp på passagerarsidan av skåpbilen
och såg killen som körde.
Hans blick var helt glasartad. Han var inte närvarande.
Anropar säkerhetsvakterna.
Jag minns att nån skrek att det fanns ett vapen.
Det var en sån där gammal, rostig machete.
Jag drog i sidodörren och den öppnades.
Det första jag såg var en tjej på 15 eller 16 år, som…
Hennes tröja var ovanför brösten
och hennes trosor låg nere vid anklarna. Hon var avsvimmad.
Det var en kille där bak med henne som tog på sig sina shorts.
Jag blev helt ställd. Det sög livsandan ur mig.
Scenarbetaren tog med henne backstage och hon åkte iväg med ambulans.
Jag vet inte vad som hände med killen,
men vi försökte bara lägga skåpbilen i friläge och få ut den.
Alla var omedvetna om vad som hade hänt.
Det är hemskt att tänka på att mitt bland alla människor som hade kul
och där jag försökte få alla att älska varandra,
så pågick sånt rakt framför näsan på oss.
Alla i mitt team och hela skivbolagsgänget var skärrade.
Jag kunde se det på dem. De överdrev inte.
Allt började spåra ur, och det var inte säkert längre.
"Det står en bil där borta. Oroa dig inte för skivorna.
Vi tar dina skivor. Sätt dig i bilen. Vi måste härifrån."
Adrenalinet pumpade i öronen.
Jag gjorde som jag blev tillsagd och sprang.
Vi körde direkt till en flygplats och sov där tills flyget gick nästa dag.
Woodstock '99!
Att se den där tjejen var en bieffekt
av vad som tilläts pågå under tiden vi var där.
Det skulle vara Woodstock.
Vid det laget insåg nog alla att det inte var Woodstock.
Det var… Det var bara kaos.
Woodstock!
Det hade verkligen spårat ur.
Det var farligt och det kändes otäckt.
På lördagskvällen brakade helvetet löst. Det urartade totalt.
Och… sen kom söndagen.
-Nu åker vi härifrån. -Ja.
Undertexter: Pauline Mengel