‎Aplauze pentru Bush!
‎Mulțumesc!
‎Woodstock '99, prima zi. Pac!
‎Dacă n-aveți somn astă-seară, e ‎o petrecere în hangar.
‎Toată noaptea!
‎Vineri, în data de 23, ‎am împlinit 29 de ani.
‎La mulți ani, dragă Colin…
‎Am hotărât să merg la petrecere ‎cu colegi din echipa de producție.
‎Da!
‎Scumpule!
‎Așa!
‎Eram foarte entuziasmați.
‎Simțeai energia ‎când te apropiai de hangar.
‎Așa!
‎Erau înghesuiți 60.000 de oameni.
‎Parcă priveam primul inel al Iadului, ‎dacă primul inel ar fi distractiv.
‎Totul era dezaxat.
‎Toți erau dezbrăcați într-o anumită măsură ‎și drogați ca naiba.
‎Așa!
‎Suntem puțin drogați.
‎La un moment dat, o tipă drăguță,
‎cu aripi de zână, a venit la mine.
‎Mi-a zis: „Vrei niște ecstasy?”
‎Chiar dacă știam că trebuie ‎să lucrez a doua zi,
‎am zis: „Sigur. Fac 29 de ani. Hai!”
‎Așa!
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Toți se distrau, dar puteai simți.
‎Nu exista control.
‎Să ți-o trag!
‎Nu-ți spunea nimeni că exagerezi.
‎Erau sute de mii de oameni acolo.
‎Majoritatea erau goi. ‎Asta înseamnă probleme.
‎Totul o luase razna.
‎Nu știai ce va urma.
‎SÂNII MĂ FAC FERICIT
‎M-am trezit la 8:00 ‎și m-am simțit cam ciudat.
‎Mi-am zis: „Ce e cu mine?”
‎M-am uitat în oglindă, ‎iar ochii mei erau de mărimea unei bile.
‎Explodaseră. Erau atât de dilatați! ‎Mi-am dat seama: „Doamne!
‎Drogurile de acum patru ore ‎își fac efectul acum.
‎Acum voi fi drogat.”
‎Am încercat să mă culc o oră, ‎ca să fiu adormit în timpul ăsta.
‎Tremuram. „Doamne! Respiră și gata! ‎Trebuie să pleci. Ai întârziat.”
‎Mi-am pus echipamentul, mi-am luat stația.
‎„Bine! Hai! Ne întoarcem la festival.”
‎SÂMBĂTĂ
‎Era un peisaj din altă lume.
‎Vineri, fusese foarte frumos.
‎Dar azi trăiam în mizerie.
‎Ce părere ai ‎despre cum arată toaletele azi?
‎Sunt mizerabile.
‎- Cât de mizerabile? ‎- Pot înjura?
‎Ce miros!
‎- Dezgustător. ‎- Nu e hârtie.
‎- N-am mai văzut așa mizerie! ‎- Ați folosit toaleta?
‎E de parcă n-ai trage apa un an întreg
‎și ai călca în rahat. E dezgustător.
‎Trebuie să închidem ușa. ‎Mulțumesc mult! O să-mi fie rău.
‎Sâmbăta trebuia să fie ‎cea mai importantă zi
‎a celui mai mare festival rock ‎al deceniului.
‎Limp Bizkit, Kid Rock, Fatboy Slim.
‎Haideți, oameni buni! Hai!
‎Dar cei care am fost acolo ‎nu ne-o amintim deloc așa.
‎Sâmbătă a început dezastrul.
‎Alo?
‎Toaletele au fost vârful aisbergului.
‎În biroul de producție, ‎am început să auzim povești
‎despre mai multe defecțiuni ‎în infrastructura din jurul festivalului.
‎Am venit sâmbătă ca să asigurăm paza
‎și a trebuit să străbatem ‎vreo 800 de metri spre scenă.
‎Era aproape ca un strat de gunoi ‎prin care trebuia să treci,
‎ca să ajungi la scenă.
‎Nu se putea aduna tot gunoiul,
‎dar parcă nu făcuseră nimic.
‎Locul era dezgustător.
‎Coșurile de gunoi erau puține, ‎la depărtare
‎și dădeau pe dinafară.
‎Și bugetul Departamentul de Salubritate ‎fusese redus.
‎Serviciile de salubritate ‎și de canalizare erau subcontractate.
‎Ne bazam pe toți acești subfurnizori.
‎Ori n-au avut destui oameni, ‎ori și-au spus:
‎„E festival. Să ne distrăm!”
‎Din păcate, nu și-au făcut treaba.
‎Woodstock, a doua zi. Distracție plăcută!
‎Ridicați-mi nivelul chitarei cât mai mult!
‎Puteți arunca sticlele de plastic ‎când încep piesa asta.
‎Eram în turn, uitându-mă la scenă
‎și vedeam gunoi peste tot.
‎Mi-am zis: ‎„Ăsta va fi eșecul Woodstock '99,
‎ceea ce se vede acolo.
‎Fiindcă acești copii nu vor fi mulțumiți.
‎N-avem destulă grijă de ei.”
‎Voiau spiritul Woodstock
‎din Woodstock '69.
‎Aveam 27 de ani la Woodstock-ul original.
‎A fost printre cele mai importante ‎evenimente din viața mea.
‎Era despre pace și iubire.
‎Mama a fost foarte implicată ‎în Woodstock '69.
‎A ajutat la procurarea alimentelor ‎pentru mesele gratuite.
‎Am văzut atâția oameni înțelegându-se
‎ocrotindu-se, iar asta ‎mi-a schimbat viața.
‎Deci, am vrut ca Woodstock '99 ‎să rămână frumos.
‎Știam că avea să urmeze un dezastru, ‎dacă lăsăm gunoiul pe jos.
‎Unde e Salubritatea?
‎Am avut inițiativa ‎de a aduna niște saci de gunoi,
‎ca să-i distribui.
‎N-a știut în ce s-a băgat.
‎Saci de gunoi pentru zona voastră!
‎Hai! Ajutați cu toții!
‎O persoană mi-a zis:
‎„Am plătit 150 de dolari ca să vin aici. ‎Ar trebui să strângi tu.”
‎Am zis: „Ăsta e alt fel de Woodstock.”
‎Poate că acești copii nu au ‎destulă iubire. Se poartă așa fiindcă…
‎Stați așa! Asta e o operă de artă.
‎Haideți! Prindeți de un capăt! ‎În partea asta.
‎Când ești într-un mediu ca ăsta ‎și n-ai destulă infrastructură
‎ca să-i deservească pe cei prezenți,
‎lucrurile încep s-o ia razna.
‎Dacă organizatorilor nu le pasă, ‎de ce ți-ar păsa ție?
‎În culise, producătorii acestui eveniment ‎au fost dezorganizați.
‎S-au întâmplat atâtea lucruri acolo,
‎iar Michael și John n-au fost atenți
‎la problemele logistice.
‎ÎNCĂ TREI ZILE DE PACE ȘI MUZICĂ
‎Suntem în culise la Woodstock '99 cu trei…
‎Par niște tipi bucuroși, trei VIP-uri.
‎Ossie Kilkenny, Michael Lang, ‎John Scher. Salutare!
‎Păreți bucuroși. Cred că vă merge bine.
‎Ne merge foarte bine. Suntem la jumătate.
‎Ne distram.
‎Muncisem un an ca să planificăm asta. ‎Și funcționa.
‎Pare foarte bine organizat. ‎E foarte bine pus la punct.
‎Nu mai există niciun festival ‎ca Woodstock în lume.
‎Da, existau probleme, dar erau izolate.
‎Nu se aștepta nimeni să fie cazat
‎la Ritz-Carlton.
‎A fost un succes.
‎Totul e cum ne așteptam.
‎MINCINOS
‎Cel mai important e ‎că toată lumea se bucură.
‎Nu vezi pe nimeni ‎care să spună ceva negativ.
‎- Idioților! ‎- O porcărie!
‎- Nu e bine. ‎- E nașpa!
‎Stăteau acolo de parcă n-ar fi fost nimic. ‎„Totul e bine.”
‎Dar surprize plăcute?
‎Chestii care nu vă așteptați ‎să funcționeze așa de bine cum au făcut-o.
‎Cred că vremea ne-a ajutat mult.
‎În prima zi, a fost cald. ‎A doua zi a fost toridă.
‎Era mult beton.
‎Era torid, un soare ca în plin deșert, ‎care te bătea în cap.
‎Bine. Vreți rock?
‎Da!
‎Bine.
‎Din Detroit… Kid Rock!
‎Deja toți erau entuziasmați de Kid Rock.
‎Și era cea mai tare parte ‎din cea mai toridă zi a anului.
‎Kid Rock era într-o haină de blană.
‎Prima oară, mi-am zis: „Doamne! E nebun.”
‎A aruncat-o și a fost ca James Brown.
‎Apoi a zis: „Numele meu e Kid!”
‎Hai!
‎Eram într-o parte a mulțimii.
‎Trupa a luat-o razna, ‎publicul a luat-o razna.
‎Era cald unde eram ‎și nu aveam pe nimeni lângă mine,
‎așa că-mi imaginam temperatura din public.
‎Trebuie să fi fost ca-n cuptor.
‎Am fost repartizat într-un cort ‎care era chiar lângă scenă.
‎PATRULA PĂCII ‎PRIM AJUTOR
‎Soarele ardea,
‎iar umiditatea și căldura erau ‎atât de mari, încât, dacă stăteai,
‎te scăldai în propria transpirație.
‎Erau aduși oameni ‎inconștienți din cauza căldurii,
‎iar pielea lor era chiar uscată ‎la atingere.
‎Vezi ce cald e?
‎Uită-te la fața lui! Se vede ce cald e.
‎Nu-mi mai simt picioarele.
‎Peste 1.000 de oameni au fost tratați ‎din cauza deshidratării
‎la festivalul Woodstock '99, ‎din nordul New York.
‎Nu era simplu deloc. ‎Subestimasem complet evenimentul ăsta.
‎Mi-am zis: „Am de dracu'.”
‎Apă!
‎Dați-le niște apă, fir-ar să fie!
‎Apă!
‎Oamenii încercau disperați ‎să găsească un petec de umbră.
‎Părea să fie cel mai rar lucru ‎de pe planetă,
‎și oamenii îl căutau peste tot.
‎N-aveai cum să ieși din situația asta.
‎Nu oferiseră soluții.
‎Ce spune asta despre producători ‎când un copil plătește biletul
‎și vrea să aibă ‎o experiență minunată Woodstock?
‎Da? Spune că nu dau nici doi bani pe tine!
‎Cu octogonul ăsta mic ajung ‎în multe locuri.
‎Chiar în spatele meu, după porțile solide,
‎e complexul artiștilor.
‎În culise, atmosfera era grozavă. ‎Aveam o mulțime de rulote
‎bine amenajate. Aveam bucătari.
‎La un moment dat, am făcut un grătar mare.
‎Artiștii aveau de toate.
‎- Ce faci? ‎- Bine.
‎Am ajuns sâmbătă, într-o limuzină.
‎Îmi amintesc că trebuia ‎să semnăm ceva important.
‎Aveai senzația că mergi pe covorul roșu
‎la o ceremonie de premiere, ‎nu la un festival.
‎Au avut sponsorizări enorme.
‎Bere Budweiser. ‎Vă uitați la Woodstock '99!
‎E un loc unde se dă echipament Converse, ‎dacă vreți să luați ceva.
‎Sigur!
‎Sunteți mișto că ne dați astea!
‎Pacea și iubirea înseamnă ‎speculații capitaliste.
‎Poftim! Să spunem lucrurilor ‎pe nume! Zău așa!
‎Nu se simțea acea „pace și iubire”
‎și simțul de unitate ‎la nivel de comunitate.
‎Am fost răsfățați la Woodstock, ‎dar, dacă treceai dincolo de zid…
‎Erau 38 de grade. Stăteau pe asfalt.
‎Plăteau opt dolari pentru un burrito. ‎Copiii erau țepuiți peste tot.
‎Sâmbătă s-au enervat.
‎Atunci au început să arunce ‎lucruri în noi.
‎Dintr-o dată, spectatorii ne-au luat ‎în vizor pe noi, MTV.
‎Oamenii aruncă acum ‎pălării și alte lucruri.
‎Știau că eram în direct. Ne-o trăgeau.
‎Grozav! Acum se vede cel mai bine ‎Woodstock '99.
‎Auzeai niște mărunțiș sau o baterie
‎care ricoșau de pe platou.
‎Trebuia să mă uit la turn.
‎Nu puteam fi atent la public, ‎ca să văd dacă îmi vine o piatră-n cap.
‎A fost îngrozitor.
‎Începusem să ne simțim o țintă.
‎Noi reprezentam ceva ce ei urau.
‎M-am săturat de Backstreet Boys, ‎la MTV Live! Mi-a ajuns.
‎- E o porcărie… ‎- N-avea rețineri!
‎N-am rețineri. Îi urăsc.
‎Poftim!
‎Aplaudați-i pe Backstreet Boys!
‎La sfârșitul anilor '90, MTV simboliza ‎ceea ce a devenit industria muzicală
‎de la Woodstock '69, la Woodstock '99.
‎Nu mai era vorba de revoluție. ‎Era mai mult: „Cumpără-mi tricoul!”
‎Joey McIntyre. „Stay the Same”. Cumpărați!
‎Fanii rock-ului nu se regăseau ‎în prezentatorii MTV.
‎Ei erau fața unui monolit corporatist
‎care le distrugea muzica.
‎„Vă vindeți” sau „Corporațiile ne strică ‎distracția. Vrem libertate.”
‎NU BĂGAȚI CORPORAȚIILE ÎN MUZICA NOASTRĂ
‎Suge-o!
‎Nu știu dacă era ‎doar o schimbare de generație
‎în cultura tineretului, ‎dar asta se întâmpla.
‎Backstreet Boys!
‎Oamenii erau furioși.
‎Un tip a venit pe la spate ‎ca să mă ardă cu un trabuc.
‎Și nu era suficientă pază ‎ca să-i oprească.
‎Nu era suficientă pază ‎pentru 250.000 de oameni.
‎Paza Woodstock '99 era o glumă.
‎Erau copii cu tricouri galbene.
‎PATRULA PĂCII
‎În 1999, aveam încă 18 ani.
‎Făceam graffiti, alergam după fete,
‎cluburi de noapte și toate petrecerile ‎care se iveau.
‎Un tip a zis: „Vreau să înscriu oameni
‎pentru paza de la Woodstock '99.
‎Vă vom plăti 500 de dolari.”
‎Nu trebuia decât să semnez un formular ‎și ajungeam la Pază.
‎A trebuit să ne uităm de două ori ‎în spate:
‎„Noi? Zău? Sigur ne vreți pe noi?”
‎N-am vrut pe nimeni în uniformă ‎sau cu armă.
‎N-am vrut influența guvernului
‎sau a Poliției. Așa că agenții de pază ‎pe care i-am angajat
‎nu erau înarmați. Erau patrule ale păcii.
‎WOODSTOCK EXPRESS ‎BAR VIP
‎PATRULA PĂCII
‎Ce înseamnă Woodstock pentru voi?
‎Pentru mine, înseamnă bani, sex și muieri.
‎Tipii ăștia chiar au surprins ‎spiritul Woodstock.
‎Am cunoscut oameni cunoscuți ‎din cartierele din Brooklyn.
‎Întrebam: „Cine are un cui? Să fumăm!”
‎Niciunul dintre ei nu a făcut ce trebuia ‎din prima zi.
‎Apoi, cineva m-a întrebat ‎ce foloase am cu tricoul de pe mine.
‎Fiind oportunist, am zis că tricoul ‎îți aduce orice vrei.
‎Știind că nu era așa. ‎„Poți intra în culise?”
‎„Da, intri.” „Vrei să-l vinzi?”
‎„Patru sute de dolari.” „Îl iau.” ‎Mai aveam un tricou în geantă.
‎A fost de tot râsul. ‎„Uită-te ce e aici! Ce bătaie de joc!”
‎Am anticipat cum urma să fie.
‎Haide! Da!
‎Arată!
‎La jumătatea festivalului, mulți au văzut ‎că pot face tot ce vor
‎fără să se teamă de repercusiuni, ‎de consecințe.
‎- Ce fluture frumos! ‎- Mulțumesc mult.
‎Fata aia trebuie frecată!
‎Am început să văd grupuri mari ‎de tipi care înconjurau femei,
‎strigându-le să-și scoată bluzele.
‎Psihologia mulțimii devine ‎cam periculoasă aici.
‎Lăsați-o în pace! O speriați.
‎- Da. Mă lăsați în pace? ‎- Vă rog! Se va sufoca.
‎O tânără tocmai fusese purtată ‎pe brațe peste public.
‎„Cum a fost?” Credeam că a fost grozav.
‎Traversa publicul pe sus. A zis: ‎„Acum urăsc toți bărbații.”
‎Sunt oameni care încearcă ‎să te poarte pe brațe
‎și să te mute așa cum trebuie,
‎dar sunt la fel de mulți tipi ‎care te apucă de sâni
‎și te strâng de fund ‎în timp ce ești purtată mai departe.
‎Iar eu eram tânără. Aveam 14 ani.
‎Nu mai simțisem niciodată atingeri ‎în locurile alea.
‎Cred că după ziua de sâmbătă,
‎am auzit niște relatări ‎că femeile fuseseră agresate.
‎Dar erau multe femei ‎care se dezbrăcau de bunăvoie.
‎Apoi, intri într-o mulțime ‎și ești purtată pe brațe.
‎Putea cineva să le atingă sânii? ‎Da. Sunt sigur că au făcut-o.
‎Ce puteam face eu?
‎N-aș fi putut face nimic.
‎În retrospectivă, e trist că în anii '90
‎lucrurile stăteau așa ‎și că era o situație acceptată.
‎Tot weekendul a fost lipsă de respect.
‎Lipsă de respect ‎din partea organizatorilor.
‎Lipsă de respect ‎din partea participanților pe teren.
‎Lipsă de respect ‎din partea bărbaților față de femei.
‎Așa că s-a acumulat ‎multă furie și ostilitate.
‎A fost cea mai mare nebunie.
‎Limp Bizkit diseară!
‎Mult noroc tuturor! Să n-avem răniți grav!
‎Deși nu știu.
‎Sper că s-au aprovizionat ‎cu tărgi și bandaje.
‎Eram mare fan al Limp Bizkit ‎și ne bucuram să-i vedem.
‎Se bucură să-i vadă pe Limp Bizkit.
‎Atunci era una dintre cele mai mari ‎trupe din lume.
‎Sunteți gata să cuceriți scena, ‎să-i faceți s-o ia razna?
‎Erau în plin succes. Cred că Limp Bizkit ‎a fost cea mai atracție,
‎motivul pentru care tinerii făceau ‎acest pelerinaj
‎în mijlocul New York-ului.
‎Fanii Limp Bizkit nu erau ‎din grupuri elitiste.
‎Erau fanii rock obișnuiți.
‎Iar ei erau campionii ‎tuturor celor subestimați.
‎Numai „Nookie” contează!
‎Marele lor hit era „Nookie”.
‎Voiam să mă entuziasmez? ‎E clar că asta urma.
‎Am făcut totul pentru sex
‎„Nookie” a fost hitul verii ‎și toată lumea îl cânta mereu.
‎Fred Durst nu era un star rock faimos.
‎Era unul ca noi. Purta tricouri de duzină.
‎Purta o șapcă de baseball invers ‎și era ca orice om foarte obișnuit.
‎Mi-a plăcut că nu le-a păsat. Punct.
‎Ne vedem la pușcărie!
‎Era copilul-problemă. Mereu…
‎Îndemna lumea să facă nebunii.
‎Woodstock, a fost o după-amiază plăcută.
‎Dar știți ce? S-a terminat.
‎Eram la baricadă.
‎După ce a fost la Korn, ‎cu o seară înainte…
‎PATRULA PĂCII
‎…a existat o mică reținere.
‎Bine, atunci oamenii puteau fi ‎în a doua zi fără somn.
‎Mai multe droguri. Mai mult alcool.
‎Ce urma?
‎Unicul…
‎Limp Bizkit!
‎Când ieși pe scenă, iar 250.000 de oameni
‎te privesc,
‎și tu faci așa, iar ei repetă toți… ‎Ești ca dirijorul unei orchestre.
‎Sunteți gata să începem?
‎Iar ei sunt orchestra ta.
‎Bine. Din față, în spate, faceți așa!
‎Și asta a făcut Fred. ‎Îi dirija de pe scenă.
‎Fix așa! Acum săriți cu toții!
‎Publicul era ‎cum nu-l mai văzusem niciodată.
‎Fiind un reporter tânăr și flămând,
‎am văzut asta ‎ca fiind o șansă foarte bună.
‎Să vă aud! ‎A venit Limp Bizkit
‎Nu mai exista niciun reporter ‎care să intre în mulțimea dezlănțuită.
‎Să se-audă ritmul!
‎Eu intru!
‎Fix așa!
‎Sunteți gata? ‎Atunci, săriți!
‎Eram în mulțime, vorbind la microfon,
‎împingând oamenii de pe mine, ferindu-mă.
‎Sunt în mulțime, ‎la aproape 30 de metri de scenă.
‎Am fost lovit în cap ‎cu un frisbee, cu un pantof.
‎Dave Blaustein, ABC News.
‎Mulțimea era unduitoare. ‎Erau aproape ca un organism singular.
‎Câți nebuni sunt acolo!
‎Tensiunea care se acumulase în mulțime ‎era o grenadă de mână.
‎E o nebunie, după cum se vede.
‎În timpul „Break Stuff”, a explodat ‎grenada de mână.
‎O să vă întreb ceva personal.
‎A fost un mic preambul. ‎„Câți dintre voi îi plac pe NSYNC?”
‎S-au auzit huiduielile.
‎Câți dintre voi s-au trezit ‎într-o dimineață
‎și au hotărât că nu va urma o zi obișnuită
‎și că o să distrugeți chestii?
‎„Asta e una dintre zilele alea, ‎când totul e o nebunie.”
‎…când totul e o nebunie!
‎„Și vreți să spargeți chestii!”
‎E una dintre zilele alea ‎Când nu vrei să te trezești
‎Totul e o nebunie, totul e nașpa
‎Nu știi de ce ‎Dar vrei să justifici
‎Smulgând capul cuiva…
‎Se vedea la Fred Durst se-ul, eul
‎și supraeul cum se luptau pe scenă.
‎Hai, să-l iei!
‎Îi vedeai privirea.
‎„Dumnezeule!”
‎Ai un supraeu.
‎„Bine. Calmează-te, Fred! ‎Fii bun! Nu face nicio nebunie!”
‎Dar se-ul intervenea și spunea: ‎„Da! Să facem asta!”
‎Să ne conectăm cu interiorul!
‎„Luați toată energia aia negativă…”
‎…și dați afară porcăria aia ‎din sistemul vostru!
‎Aveți probleme cu fetele? Cu băieții?
‎Aveți probleme cu părinții? Cu șefii?
‎Aveți probleme la serviciu?
‎Parcă Fred înțelegea prin ce treceam toți
‎și vorbea cu fiecare om din public ‎în acel moment.
‎Mă auzi, Woodstock?
‎Bine. Să scăpăm de ea!
‎Apoi, a adăugat:
‎„Când începe piesa asta, ‎vreau să începeți și voi!”
‎Și gata! Kerosen plus chibrit egal bum.
‎Dați-mi ceva de spart!
‎S-a ajuns de la „avem o zi frumoasă”
‎la „vom distruge totul. ‎O să fie nebunie totală.”
‎Ce zici de fața ta?
‎S-au aruncat unii pe alții, ‎se călcau în picioare.
‎Erau capete însângerate. ‎Era ca un triaj, ca un război.
‎Vreau naibii un fierăstrău
‎Vino să-l iei!
‎Eram pe baricadă pentru a proteja scena,
‎când mi-am dat seama
‎că prietenul meu, Chris, era în turn.
‎Atunci lucram la turnul de sunet
‎și am simțit toți oamenii din jur.
‎Era chiar intimidant.
‎Eram zece tipi pe o insulă.
‎Eram înconjurați de o mulțime ‎care o luase razna cu totul.
‎Tipii de la sunet au atârnat un afiș
‎pe care scria „The Alamo”.
‎Am văzut că oamenii începuseră ‎să se lovească de placaj.
‎Imediat s-au văzut niște mâini deasupra.
‎Apoi, s-au văzut capete, ‎oameni care urcau.
‎Atunci m-am speriat. Era înfricoșător.
‎Parcă zombii escaladau ‎zidurile castelului.
‎Oamenii se mișcau întruna
‎și erau placajele ‎pe care voiau să le rupă.
‎Mi-am zis: „Dumnezeule!” ‎Se vedea că turnul de sunet se clătina.
‎A fost momentul SOS-ului.
‎Am trimis mesaj de ajutor ‎de la turnul de sunet.
‎Am nevoie de întăriri. ‎Scoate-ți oamenii de acolo!
‎Eu și mulți alți paznici
‎am sărit peste baricadă ca să ajungem ‎la ei și să-i ajutăm.
‎Au venit tipii de la baricadă. ‎Ne-au văzut.
‎Au zis: „Să mergem! Evacuăm.” ‎Apoi, am tulit-o.
‎Nu-mi amintesc prea mult, ‎în afară de aruncatul peste baricadă
‎în timp ce marea de oameni ‎se unea în spatele meu.
‎Să aud niște zgomot!
‎Am privit de pe marginea scenei.
‎Fred agita mulțimea.
‎Și am văzut că deveneau tot mai mult
‎nebuni și fără niciun control.
‎Ar fi mai ușor să ne arate penisurile,
‎ca să terminăm.
‎Parcă ne uităm la un documentar ‎pe Discovery Channel.
‎Să sperăm că unii ‎vor fi loviți între picioare
‎și că nu se vor înmulți.
‎A fost amuzant la început.
‎Apoi, am simțit ‎că trebuie să scap de acolo.
‎Nu mă mai distram.
‎Chiar credeam că o să mor ‎la un moment dat.
‎Mama urma să mă vadă la știri, ‎mort la Woodstock.
‎Am văzut o fată lovită în cap cu o sticlă.
‎Agenții de securitate, după cum își spun, ‎au luat-o și au scos-o.
‎I-am urmărit în zona medicală
‎și am văzut ceva incredibil ‎de înfricoșător și șocant.
‎Am văzut sânge pe jos. Am văzut ‎pe cineva cu capse pe cap.
‎Am văzut oameni cu transfuzii.
‎Cineva părea că avea piciorul rupt.
‎Câțiva oameni erau întinși pe pături, ‎iar corpurile lor păreau lipsite de viață.
‎Tratam șase, șapte pacienți odată.
‎Am epuizat tot ce aveam: ‎echipamentul, materialele, proviziile.
‎Totul dispăruse. Mi-am zis: ‎„Doamne! Sunt terminat.
‎Plec. Demisionez.”
‎Hai, Woodstock! Ridică-te!
‎Fred Durst nu-i oprea.
‎Se alătura. A urcat pe o placă ‎și a încercat să fie purtat de mulțime.
‎Se agita ca Jack Sparrow cu puricii.
‎Făcea… M-am întrebat: „Ce face?”
‎Nu mai oprisem niciodată în viața mea ‎niciun spectacol.
‎Woodstock 1999!
‎Am mers la directorul de producție ‎și i-am zis: „Fred, s-a terminat.”
‎Să ne calmăm, să ne odihnim!
‎Sunt oameni răniți ‎și vă sunt frați și surori.
‎Limp Bizkit a ieșit. ‎Fred, ai mai văzut așa ceva în viața ta?
‎N-am mai făcut așa ceva în viața mea.
‎Cât de înfricoșător a fost ‎când au început să distrugă
‎și au smuls placaj de pe turnuri?
‎Doamne! Nu e vina noastră.
‎Asta e tot ce pot spune. ‎A fost uimitor. A fost excelent.
‎Nu luasem în calcul ce nemernic ‎e Fred Durst.
‎Lui îi plăcea!
‎Fred i-ar fi putut liniști într-o clipă.
‎În schimb, el agita mulțimea.
‎Nimeni n-ar trebui ‎să-l învinovățească pe Fred.
‎Nu există o cale ‎de a controla 300.000 de oameni.
‎El nu putea decât să asigure ‎cel mai bun concert.
‎Și asta a făcut.
‎Limp Bizkit nu poate fi învinovățit ‎fiindcă e Limp Bizkit.
‎E de parcă ai da vina pe urs că e urs.
‎Limp Bizkit e ceea ce e.
‎Sâmbătă seara a fost prima dată ‎când m-am simțit chiar în pericol.
‎Părea că urmează să se întâmple ceva grav.
‎Apoi, întrebările erau: Ce? Când? Unde?
‎Doar într-un singur loc puteai merge ‎pentru a continua petrecerea.
‎Ăsta era hangarul rave.
‎Era un sentiment de rău augur.
‎Am tot auzit că fanii ‎distruseseră zidurile.
‎Acum toți veneau la mine,
‎ca să petreacă seara cu mine.
‎Zeci de mii de oameni.
‎Pentru fiecare persoană din clădire,
‎erau patru oameni care voiau să intre.
‎Vă puteți imagina cât de periculoasă ‎era situația asta.
‎Să mergem!
‎Artiștii principali erau Fatboy Slim.
‎Am fost închis în cabina mea, ‎iar oamenii îmi spuneau:
‎„E cam haos afară.”
‎Dar nimeni nu mi-a spus că au fost pagube,
‎că au existat violențe.
‎Urcând pe scenă, am gândit atât:
‎„E un moment important.
‎Încearcă să păstrezi energia potrivită ‎cu cea a mulțimii.”
‎Fatboy Slim e în Rai
‎Începând cu: ‎„Fatboy Slim is Fucking in Heaven.”
‎A fost o declarație îndrăzneață…
‎Fatboy Slim e în…
‎Doar ca să atrag atenția tuturor.
‎Acum, toți așteptau să se întâmple ceva,
‎imediat, toți erau pe sus.
‎Îmi place haosul ‎și să fiu în centrul haosului.
‎Și sigur era haos.
‎La Woodstock '99,
‎rave-ul a stabilit probabil ‎realitatea publicului
‎și care erau dorințele lui.
‎Lumea scăpase de sub control.
‎Dansau ca nebunii, mergeau ca zombii.
‎Îmi amintesc că am văzut oameni ‎dându-se cu capul de podea
‎până sângerau,
‎din cauza halucinogenelor ‎sau a narcoticelor.
‎Vedeai oameni cum se plimbau ‎și împărțeau ecstasy.
‎Îmi amintesc că mi-am îndreptat ‎lanterna spre colțuri
‎și am văzut oameni în patru labe, ‎făcând sex.
‎O experiență păgână.
‎Am văzut de pe scenă, ‎pe un perete al hangarului,
‎mai mulți oameni dezbrăcați, ‎cu mâinile pe perete
‎și un șir de oameni în spatele lor.
‎Ce făceau?
‎Ce cuvânt biblic v-ar plăcea?
‎Nu existau reguli.
‎Legile, paza
‎n-au însemnat mare lucru.
‎Woodstock '99!
‎Ăsta e momentul din documentarul vostru
‎când apare o dronă care face…
‎Iar lucrurile au început să meargă prost.
‎Îmi amintesc că am auzit ‎pe cineva zicând. „Futu-i! Ce e asta?”
‎Știu că m-am uitat pe fereastra biroului
‎și am văzut câteva lumini
‎care-și făceau loc în mulțime.
‎Am știut că aveam o problemă.
‎Au acaparat un vehicul.
‎Trebuie să-i oprim. E foarte periculos.
‎Așa că am remarcat ceea ce credeam ‎că e o platformă plutitoare de dans,
‎ca un podium, ‎cu vreo 20 sau 30 de oameni pe el.
‎Ceea ce s-a dovedit a fi o dubă.
‎Ne-am îndreptat spre ring
‎și am văzut mașina ‎la jumătatea drumului spre clădire.
‎Rahat!
‎Apoi, am început să fiu bătut pe umăr.
‎„Să oprim muzica! Duba trebuie să dispară.
‎Nu în seara asta! E Woodstock.
‎Totul e…” Totul mergea așa de bine!
‎Dezamăgit!
‎Trebuie să mutăm camionul din public,
‎altfel, Fatboy nu poate continua.
‎Oamenii au început să arunce ‎în el și în mine.
‎Nu e vina mea!
‎Acela a fost momentul
‎când totul a început să pară ‎mai puțin distractiv.
‎La dracu'! Ce haos!
‎Am venit la dubă, pe partea pasagerului,
‎și am văzut un tip la volan.
‎I se vedea privirea pierdută.
‎Chiar nu era prezent.
‎Comandamentul de supraveghere!
‎Îmi amintesc că cineva a țipat ‎că era o armă.
‎Era una dintre macetele alea ruginite.
‎Am mers la ușa laterală ‎și am deschis-o. S-a deschis ușor.
‎Am văzut o fată care arăta ‎de 15 sau 16 ani,
‎care era… Avea bluza peste sâni
‎și pantalonii până la glezne.
‎Era leșinată.
‎Și era un tip în spate, cu ea, ‎care-și trăgea pantalonii la loc.
‎Am rămas încremenit. M-a terminat scena.
‎Mașinistul a dus-o în culise
‎și a plecat într-o ambulanță.
‎Nu știu ce-a pățit cel din dubă,
‎dar am încercat să punem mâna pe dubă ‎și s-o scoatem din mulțime.
‎Toată lumea nu știa ce s-a întâmplat.
‎E oribil să gândești
‎că în mijlocul celor care se distrează,
‎când eu voiam să-i fac pe toți ‎să se iubească,
‎se întâmpla asta sub nasul nostru.
‎Toată echipa și cei de la casa de discuri
‎erau înmărmuriți. ‎Se vedea în privirea lor.
‎N-au fost teatrali.
‎Începea nebunia și erai în pericol.
‎„E o mașină acolo. ‎Nu-ți face griji pentru discuri!
‎Luăm noi discurile. Tu urcă în mașină!
‎Trebuie să plecăm de aici.”
‎Îmi ieșea adrenalina pe urechi.
‎Am făcut exact ce mi s-a spus și am fugit.
‎Am mers direct la un aeroport
‎și am dormit acolo ‎până la avionul de a doua zi.
‎Woodstock '99!
‎Fata din dubă a fost un produs secundar
‎a ceea ce s-a permis ‎tot timpul cât am fost acolo.
‎Trebuia să fie Woodstock.
‎Cred, că până atunci, ‎ne-am dat seama că nu era Woodstock.
‎Era ceea ce era. Era doar haos.
‎Woodstock!
‎Chiar scăpase totul de sub control.
‎Era periculos. Și era înfricoșător.
‎Sâmbătă seara s-a dezlănțuit iadul.
‎Toți au luat-o razna. Și a venit duminica.
‎O să plecăm de aici. Cred că o să plecăm.
‎Subtitrarea: Daniel Onea