Stor applaus for Bush.
Takk!
Første dag av Woodstock '99. Pang!
KLOKKEN 23.54
KLOKKEN 23.55
Hvis du ikke får sove, er det rave i hangaren.
Fest hele natta.
Fredag den 23. var 29-årsdagen min.
Gratulerer med dagen, kjære Colin…
Jeg dro til rave-hangaren med en gjeng fra produksjonen.
Ja.
Å, baby. Åh!
Vi var oppstemte.
Man følte energien når man nærmet seg hangaren.
Det var 60 000 stykker pakket sammen.
Det var som å se helvetes første sirkel
om den første sirkelen var gøy.
Det var helt vilt.
Alle hadde begynt å kle av seg og var høye som faen.
Føl rusen.
På et tidspunkt kom ei søt hippiedame
med alvevinger bort til meg.
Hun sa: "Hei, vil du ha ecstasy?"
Jeg visste at jeg skulle på jobb dagen etter,
men jeg sa: "Jeg fyller 29, vi gjør det."
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Alle hadde det gøy, men du følte det.
Ingen hadde kontroll.
Dra til helvete!
Det var ingen som sa: "Nå går du for langt."
Det var flere hundre tusen på området,
og de fleste var nakne. Da ber man om trøbbel.
Toget sporet av.
Ingen visste hva som ville skje.
PUPPER GJØR MEG GLAD
KLOKKEN 7.59
KLOKKEN 8.00
Jeg våknet klokka åtte, jeg følte meg rar.
Jeg bare: "Hva feiler det meg?"
Jeg så meg i speilet, og øynene var store som biljardballer.
De var ekstremt utvidede. Og jeg innser: "Faen,
ecstasyen jeg tok for fire timer siden, kicker inn nå.
Dette kommer til å bli sykt."
Jeg prøvde å legge meg for å sove en time.
Men jeg vibrerte bare. "Å, herregud, bare pust."
-"Du må stå opp." -Du er sen.
Jeg tok på meg utstyret, walkie-talkien og sa:
"Ok, da drar vi tilbake til festivalen."
LØRDAG
Det var en surrealistisk greie å gå inn i.
Fredagen hadde vært veldig vakker.
Men i dag lever vi i slummen.
Hva er din reaksjon på toalettene?
Det er bare ekkelt.
-Hvor ekkelt? -Får jeg banne?
Åh! Lukt på det.
-Motbydelig. -Null toalettpapir.
-Det verste jeg har sett. -Har noen brukt doen?
Det er som om man ikke skyller ned på et år
og så går man inn. Det er ekkelt.
Vi må lukke døra. Tusen takk. Jeg blir kvalm.
Lørdag skulle bli den beste dagen på tiårets største rockefestival.
Limp Bizkit, Kid Rock, Fatboy Slim.
Kom igjen, folkens!
Men vi som var der husker dagen for noe helt annet.
På lørdagen begynte alt å rakne.
Hallo?
Toalettene var toppen av isfjellet.
På produksjonskontoret begynte vi å høre historier
om flere sammenbrudd i infrastrukturen på festivalen.
Vi kom på lørdag for å være vakter,
og vi måtte gå en kilometer nedover rullebanen.
Man måtte nesten vade gjennom et lag med søppel
for å komme til scenen.
Ok, man kan ikke rydde alt søppelet, men det så ikke ut som de gjorde noe.
Området var ekkelt.
Det var veldig få søppelkasser,
og alle var overfylte.
Som alle avdelinger ble sanitetsavdelingens budsjett kuttet.
Søppel- og kloakk-tjenester hadde blitt satt bort.
Vi satte vår lit til underleverandørene.
Enten hadde de ikke nok folk, eller så sa de:
"Det er festival. La oss ha det gøy."
Dessverre gjorde de ikke jobben sin.
Woodstock, dag to. Ha det gøy.
Skru opp gitaren min. Høyt!
Dere kan kaste plastflaskene når jeg starter denne låta.
Jeg var oppe i tårnet og så ned på scenen,
og jeg så søppel overalt.
Og jeg sa: "Dette blir undergangen til Woodstock '99.
Det vi ser der nede.
For disse ungdommene blir ikke blide.
Vi tar ikke godt nok vare på dem."
De ville ha Woodstock-ånden
fra Woodstock '69.
Jeg var 27 på første Woodstock,
og det var en av de viktigste hendelsene i mitt liv.
Det handlet om fred og kjærlighet.
Moren min var en stor del av Woodstock '69.
Hun var med på å skaffe all maten de delte ut gratis.
Å se så mange mennesker komme overens
og passe på hverandre, forandret livet mitt.
Så jeg ville ha et vakkert Woodstock '99.
Og jeg visste at det var katastrofalt å la søppelet ligge.
Hvor er avfallsgruppen?
Så jeg tok ansvar og skaffet søppelsekker
som jeg delte ut.
Hun visste ikke hva hun bega seg ut på.
Søppelsekker til området ditt.
Kom an. Hjelp til, alle sammen!
En person sa:
"Jeg betalte 150 dollar for billetten. Dere bør rydde opp."
Og jeg sa: "Dette er en annen type Woodstock."
Kanskje de ikke føler nok kjærlighet. Kanskje de oppfører seg sånn…
Hallo, dette er et kunstverk!
Kom igjen. Sett det opp. Det skal stå denne veien.
Når man er i et sånt miljø uten tilstrekkelig infrastruktur
som kan bære det antallet mennesker,
da begynner ting å rakne.
Hvis det ikke ser ut som at arrangøren bryr seg, hvorfor skal du bry deg?
I kulissene var produsentene av arrangementet uorganiserte.
Det skjedde så mye på området,
og Michael og John brydde seg ikke om logistikkproblemene.
TRE DAGER TIL MED FRED OG MUSIKK
Vi er backstage på Woodstock '99 med tre
veldig glade karer, tre sjefer.
Ossie Kilkenny, Michael Lang, John Scher. Hvordan går det?
Dere ser fornøyde ut. Ting må jo gå bra.
Ting går veldig bra. Vi er omtrent halvveis.
Vi hadde det gøy.
Vi hadde planglagt dette i et år. Og alt fungerte.
Det virker godt organisert. Alt er godt planlagt.
Ingen festivaler kan måle seg med Woodstock.
Ja, det var problemer, men de forekom enkeltvis.
Ingen kom dit og forventet å få bo på Ritz-Carlton.
Det har vært en suksess. Alt har klaffet.
LØGNER
Det viktigste er at alle koser seg.
Det er ingen som sier noe negativt.
-Drittsekker! -For noe drit.
-Det er ikke bra. -Bare drit.
De satt der med skylapper på. "Alt er bra."
Noen hyggelige overraskelser?
Ting dere ikke forventet skulle bli like bra som det ble.
Vel, været viste seg å gå i vår favør.
KLOKKEN 13.14
KLOKKEN 13.15
Første dag var varm. Andre dag var som i en ovn.
Det var mye betong.
En varm sol som tatt ut av Lawrence of Arabia strålte.
Greit. Vil dere rocke?
Ja!
Herlig.
Fra Detroit… Kid Rock!
Alle var giret på å se Kid Rock.
Det var den varmeste delen av årets varmeste dag.
Kid Rock kommer ut i en svær pelskåpe.
Jeg tenkte: "Fy faen, han er gal."
Han kastet den av seg som om han var James Brown.
Og så sa han: "Mitt navn er Kid!"
Kom an!
Jeg var på siden av publikum.
Bandet slo seg løs, publikum slo seg løs.
Det var varmt der jeg sto, og ingen sto ved siden av meg,
så jeg kan bare forestille meg temperaturen i publikum.
Det må ha vært som en brødrister.
Jeg jobbet i et telt rett ved scenen.
FREDSPATRULJE
Sola stekte,
og luftfuktigheten og varmen var så høy at om man sto stille
ble man gjennomvåt av egen svette.
Vi hentet ut folk som hadde fått heteslag,
og huden deres føltes uttørket.
Ser dere hvor varmt det er?
Se på ansiktet hans. Så varmt er det.
Jeg har mistet følelsen i beina.
Over tusen har blitt behandlet for heteslag og dehydrering
på Woodstock '99-festivalen i New York.
Dette var ikke en enkel situasjon. Jeg undervurderte forholdene.
Jeg sa til meg selv: "Dette går galt."
Vann!
Gi dem litt vann, for faen.
Vann!
Folk prøvde desperat å finne skygge.
Det var planetens knappeste gode,
og folk lette etter det overalt.
Det var ingen steder man kunne komme seg vekk.
Det var ikke noe de tilbød.
Hva sier det om produsentene når et barn kjøper billett
for å få en fantastisk Woodstock-opplevelse?
Ok? Det betyr at de driter i deg.
KLOKKEN 15.57
KLOKKEN 15.58
Denne åttekanten gir meg tilgang til mange steder.
Rett bak meg, bak de sterkt bevoktede portene,
er artistområdet.
Bak scenen var stemningen god. Vi hadde en rekke vogner
som var velutstyrte. Vi hadde kokker.
På et tidspunkt hadde vi en stor grillfest.
Artistene hadde det bra.
Står til?
Jeg ankom på lørdag i en limousin.
Jeg husker at alle måtte signere en stor greie.
Det føltes mer som å gå på den røde løperen
på en prisutdeling enn å være på festival.
Alt ble sponset opp til ørene.
Øl fra Budweiser. Du ser på Woodstock '99!
En fyr deler ut Converse-greier der om du vil ha noe.
Absolutt.
Fett av dere å gi oss dette.
Fred og kjærlighet er lik kapitalistisk virksomhet.
La oss kalle en spade en spade.
Det var ikke noe "fred og kjærlighet"
og at vi er sammen om dette, den typen samhold.
Vi ble skjemt bort på Woodstock. Men på den andre siden av veggen…
Det var 38 grader. De måtte stå på asfalt.
De betalte åtte dollar for en burrito. De ble flådd overalt.
Og på lørdag var de forbanna.
Det var da de begynte å kaste ting på oss.
Plutselig kastet publikum ting på oss. På MTV.
Folk kaster nå capser og andre ting.
De visste at vi var på lufta. De køddet med oss.
Fantastisk. Dette er Woodstock '99 på sitt beste.
Man hørte mynter eller et batteri,
man hørte at de traff settet.
Jeg måtte se på tårnet.
Jeg kan ikke se på publikum for å se om en stein suser mot hodet mitt.
Det var skremmende.
Vi følte oss som et mål.
Som om vi representerte noe som de hatet.
Jeg er lei av Backstreet Boys på MTV.
-Det er noe piss. -Si hva du mener.
Det gjør jeg. Jeg hater dem.
Ja vel.
Ta imot Backstreet Boys.
På slutten av 90-tallet var MTV bildet på hva musikkbransjen hadde blitt
mellom Woodstock '69 og Woodstock '99.
Det handlet ikke om revolusjon. Det handlet om å selge t-skjorter.
Joey McIntyre, "Stay the Same". Løp og kjøp.
Rock-fans var ikke venner med MTV-folkene.
De var ansiktet utad for gigantselskapet
som bastardiserte musikken deres.
"Dere har solgt sjela. Selskapene ødelegger moroa. Vi vil være frie."
HOLD SELSKAPER UNNA MUSIKKEN VÅR
Sug en jævla pikk.
Jeg vet ikke om det bare var et generasjonsskifte
i ungdomskulturen, men de var drittlei.
The Backstreet Boys.
Folk var sinte.
En fyr prøvde å svi rumpa mi med en sigar.
Det var ikke vakter nok til å forhindre det.
Det var ikke vakter nok til 250 000 mennesker.
Sikkerheten på Woodstock '99 var en vits. Det var ungdommer i gule t-skjorter.
FREDSPATRULJE
I 1999 var jeg 18 år.
Jeg drev med graffiti, jaktet på damer,
var på nattklubb og alt som følger med det.
En fyr sa: "Hei, jeg må skaffe folk
til vaktholdet på Woodstock '99. Du får 500 dollar for å komme."
Man trengte bare å signere, så ble man vakt.
Vi måtte se oss rundt to ganger:
"Oss? Seriøst? Er du helt sikker?"
Vi ville ikke ha folk i uniform eller med våpen.
Vi ville ikke at myndighetene skulle påvirke festivalen.
Politistaten og sånt. Så vaktene vi ansatte
var ikke bevæpnede. De var en fredspatrulje.
VIP-BUFFÉ
FREDSPATRULJE
Hva er Woodstock for dere?
For meg er det penger, sex og damer.
Jøss. Disse karene har forstått Woodstock-ånden.
Vi møtte folk vi kjente fra nabolag i Brooklyn.
Jeg sa: "Hvem har en joint? La oss røyke."
Ingen av dem gjorde det de skulle fra første dag.
En fyr spurte meg hva t-skjorten gjorde for meg.
Jeg var en opportunist, og sa: "T-skjorten gjør hva du vil."
Men den gjorde ikke det. "Kommer jeg inn backstage?"
"Ja, så klart." "Vil du selge den?"
"Fire hundre dollar." "Solgt." Jeg hadde en til i bagen.
Det var latterlig. "Se på dette. For en spøk.
Vi vet hvordan dette ender."
KLOKKEN 17.30
Kom igjen! Ja!
Få se.
Halvveis i festivalen
innså mange at de kunne gjøre som de ville
uten å frykte konsekvenser.
Fin sommerfugl.
Takk skal du ha.
-Hei. -Hun må smøres.
Jeg så store gjenger med menn som omringet kvinner
og hoiet for at de skulle kle av seg.
Flokkmentaliteten begynner å bli farlig.
Gi henne rom. Dere skremmer meg.
-Kan dere gi meg litt plass? -Hun kveles jo.
Ei ung dame hadde surfet på folkemengden.
Jeg spurte: "Hvordan var det?"
Jeg trodde hun hadde det gøy. Hun sa: "Nå hater jeg alle menn."
Enkelte prøvde faktisk å holde deg oppe
og sende deg videre, som man skal.
Men minst like mange klår på puppene
og klemmer rumpa di når de sender deg videre.
Og jeg var ung. Jeg var 14.
Jeg hadde aldri følt hender på de stedene.
Det var vel fra lørdag av
at jeg hørte rapporter om at kvinner ble dyttet.
Men det var mange kvinner som frivillig tok av seg toppen.
Og så havner man i en mosh-pit eller man publikumsurfer.
Kan noen ha tatt på brystene deres? Ja, det gjorde de sikkert.
Hva jeg kunne ha gjort med det? Jeg tror ikke jeg kunne gjort noe.
Når jeg ser tilbake på det, er det trist at på 90-tallet
var det slik det var, det ble akseptert.
Hele helgen var det mangel på respekt.
Manglende respekt fra arrangørene mot oss.
Manglende respekt fra deltakerne mot området.
Manglende respekt fra menn mot kvinner.
Så mye sinne og fiendtlighet bygget seg opp.
Det var helt vilt.
KLOKKEN 18.57
KLOKKEN 18.58
Limp Bizkit spiller i kveld.
Lykke til, håper vi unngår alvorlige skader.
Men jeg vet ikke. Håper de har mange bårer og bandasjer.
Jeg var en stor fan av Limp Bizkit, og vi gledet oss til å se dem.
De er glade for å se Limp Bizkit.
De var et av verdens største band.
Skal dere sparke fra dere og gjøre folk gærne?
Dette var deres øyeblikk. Og for meg var Limp Bizkit trekkplasteret
som gjorde at ungdommer la ut på pilegrimsferd
til landsbygda i New York.
Limp Bizkit-fansen var ikke eliten.
De var gjennomsnittlige rock-fans.
Bandet kjempet for verdens underdoger.
Alt handler om nookie!
Den store hiten deres var "Nookie".
Jeg hører på den om jeg vil gire meg opp.
"Nookie" var overalt den sommeren, alle sang den hele tiden.
Fred Durst var ikke en berømt rockestjerne.
Han var en av oss. Han gikk i DC-skjorter.
Han hadde capsen bak-fram. Man kjente seg igjen i ham.
Jeg elsket at de ikke ga faen. Punktum.
Ses i fengsel.
Han var gjenglederen. Han fikk alltid…
Han fikk folk til å gjøre sprø ting.
Det har vært en ganske rolig ettermiddag.
Men vi legger den dritten bak oss.
Vi sto ved gjerdet.
Etter Korn-konserten kvelden før…
FREDSPATRULJE
rådet en viss uro.
Det kan hende at folk har vært våkne i to døgn.
Mye mer dop. Mye mer alkohol. Hva har vi i vente?
Nå kommer selveste…
Limp Bizkit!
Når man går ut på scenen og 250 000 mennesker
ser på deg,
og de gjør det du ber dem om… Som om man var en dirigent.
Er dere klare for dette?
De er orkesteret ditt.
Ok, folkens. Fra foran til helt bakerst.
Det var det Fred gjorde. Han styrte dem.
Akkurat slik. Nå, alle sammen, hopp!
Den mosh-piten lignet ikke på noe jeg hadde sett før.
Som en ung reporter så jeg på dette som en fin mulighet.
Det var ingen andre reportere som våget seg inn i mosh-piten.
Jeg begir meg inn.
Er dere klare? Så kom dere opp!
Jeg var i mosh-piten og snakket i mikrofonen,
dyttet folk vekk, dukket unna.
Jeg er i mosh-piten, 30 meter fra scenen.
Jeg har blitt truffet i hodet med en frisbee, en sko.
Dave Blaustein for ABC.
Publikum bølget. De var nesten som én organisme.
En gjeng med sprø jævler der ute.
Spenningen som oppsto i publikum var som en håndgranat.
Dette er faen meg sykt.
Under "Break Stuff" eksploderte den håndgranaten.
Kan jeg stille et personlig spørsmål?
Det er en liten innledning. "Hvor mange av dere liker NSYNC?"
Og publikum buer.
Hvor mange av dere har våknet en morgen
og bestemt at det ikke var en sånn dag
og at dere skal knuse noe?
"Vel, dette er en av de dagene der alt har gått til helvete."
Alt har gått til helvete.
"Og du vil bare knuse noe."
Det er bare en av de dagene Du ikke vil våkne
Alt er dritt, alle suger
Du vet ikke hvorfor Men du vil rettferdiggjøre
Å rive hodet av noen…
Man ser Fred Dursts id, ego
og superego slåss mot hverandre på scenen.
Så kom og ta det
Man ser ansiktsuttrykket hans.
"Fy faen."
Man har et superego.
"Ro deg ned, Fred. Vær snill. Ikke gjør noe sprøtt."
Men så sier idet: "Faen heller! Vi gjør det!"
Gå dypt i deg selv.
"Ta all den negative energien…"
…og slipp den ut av systemet.
Problemer med dama? Problemer med typen?
Problemer med foreldrene? Problemer med sjefen?
Problemer på jobben?
Det var som om Fred forsto hva vi gikk gjennom,
og snakket til hver og en av oss.
Forstår dere meg, Woodstock?
Greit. Ut med det.
Men så må han legge til:
"Når denne sangen sparkes løs, skal dere også gjøre det."
Og det var det. Parafin, fyrstikk. Pang.
Gi meg noe å knuse
Det gikk fra: "Fin dag i dag."
Til: "Vi skal knuse ting. Vi skal klikke."
Hva med trynet ditt?
De kaster seg over hverandre. Folk blir tråkket ned,
de blør fra hodet. Det var som i en krigssone.
En jævla motorsag
Så kom og ta den
Jeg står ved gjerdet for å beskytte scenen,
og plutselig kom jeg på at min venn Chris sto ved lydtårnet.
Jeg jobbet ved lydtårnet
og følte energien i publikum. Det var definitivt skremmende.
Vi var ti mann på en øy.
Omringet av en folkemengde som hadde gått av hengslene.
Lydgutta hadde hengt opp et skilt det sto "Alamo" på.
Vi merket at folk begynte å slå mot plankene.
Det neste vi så var hender som tok tak.
Så dukket det opp hoder, folk dyttet hverandre opp.
Da gikk pulsen i været. Det var skummelt.
Det var som zombier som klatrer over slottsveggen.
Folk vugget frem og tilbake, og de prøvde å rive av kryssfineren.
Jeg ble lamslått. Man så at lydtårnet svaiet.
Det var et mayday.
Gutta i lydtårnet sendte ut et SOS.
Jeg trenger forsterkninger. Dra folkene ut derfra.
Jeg og mange av de andre vaktene
hoppet over gjerdet for å komme oss dit og hjelpe.
De kom fra scenegjerdet. De så oss.
De sa: "Vi evakuerer." Og vi la på sprang.
Jeg husker ikke så mye fra det, bare at jeg hoppet over gjerdet
mens havet slukte oss bak meg.
La meg få høre et jævla brøl!
Jeg så på fra siden av scenen.
Fred hisset opp publikum.
Og jeg så at folk ble stadig
mer uregjerlig og deretter ute av kontroll.
Det ville vært lettere om de viste frem penisen og ble ferdige med det.
Dette er som å se en dokumentar på Discovery.
La oss håpe at noen blir truffet mellom beina
så de ikke formerer seg.
Det var gøy i starten.
Men etter hvert måtte jeg komme meg vekk.
Det var ikke gøy lenger.
Jeg trodde jeg skulle dø.
Mamma ville se meg på nyhetene, død på Woodstock.
Jeg så ei dame bli slått i hodet med en glassflaske.
Vaktene fortjener ros, for de fikk henne ut.
Jeg fulgte dem til det medisinske området,
og det jeg så var utrolig skremmende og sjokkerende.
Jeg så blod på bakken. Jeg så noen få stifter i hodet.
Jeg så folk få intravenøst.
Jeg tror noen hadde brukket beinet.
Jeg så mange som lå på feltsenger, de så nesten livløse ut.
Jeg behandlet seks, sju samtidig.
Det krevde alt. Utstyr, materialer, forsyninger.
Alt var borte. "Jeg er ferdig. Jeg vil hjem. Jeg slutter."
Hei, Woodstock. Opp og hopp!
Fred Durst prøvde ikke å stoppe dem.
Han kastet seg med. Han prøvde å surfe på en av platene.
Han snurret som Jack Sparrow med lus.
Han bare… "Hva er det han driver med?"
Jeg hadde aldri stoppet en konsert i mitt liv.
Woodstock 1999!
Jeg gikk til produksjonssjefen og sa: "Fred, settet er over."
Vi roer oss og får igjen pusten.
Det er sårede folk her, deres brødre og søstre.
Limp Bizkit har gått av scenen. Fred, har du opplevd maken?
Jeg har aldri gjort noe sånt før.
Hvor skummelt var det da de begynte å rive stedet
og tok kryssfiner fra tårnene?
Herregud. Det er ikke vår feil.
Det er alt jeg kan si. Det var utrolig. Det var fett.
Jeg tok ikke høyde for at Fred Durst er en dust.
Han koste seg.
Fred kunne ha roet dem ned på et sekund.
Men i stedet hisset han dem opp.
Ingen bør legge skylda på Fred her.
Det er ikke mulig å kontrollere 300 000 mennesker.
Det beste han kunne gjøre var å lage et så bra show som mulig.
Og det gjorde han.
Man kan ikke klandre Limp Bizkit for å være seg selv.
Det er som å klandre en bjørn for å være bjørn. Limp Bizkit er det de er.
Lørdag kveld var første gang jeg følte meg utrygg.
Det føltes som om ting brygget opp til noe alvorlig.
Og det eneste spørsmålet var: Hva, når og hvor?
Det var bare ett sted man kunne fortsette festen.
Det var rave-hangaren.
KLOKKEN 00.44
KLOKKEN 00.45
Det var en illevarslende følelse.
Jeg hørte at publikum hadde revet opp vegger.
Og nå var de på vei til anlegget mitt for å tilbringe kvelden med meg.
Titusenvis av mennesker.
For hver person som var i bygningen,
var det fire utenfor som ville inn.
Du kan tenke deg hvor farlig situasjonen var.
Kom igjen.
Hovedattraksjonen var Fatboy Slim.
Jeg hadde vært i garderoben hele dagen med folk som sa:
"Det er litt kaotisk der ute."
Men ingen snakket om hærverk og vold.
Da jeg går opp på scenen, tenker jeg bare: "Dette er et stort øyeblikk."
"Prøv å holde energien blant publikum oppe."
Jeg begynte med "Fatboy Slim is Fucking in Heaven."
Det var et dristig valg…
Jeg ville fange oppmerksomheten.
Alle ventet på at noe skal skje
og i neste sekund er alle i lufta.
Jeg liker kaos og å være midt i det.
Og dette var kaos.
På Woodstock '99
var det ravet som etablerte hvem publikum var
og hva de begjærte.
Folk hadde mistet kontrollen.
De danset som gærne, gikk rundt som zombier.
Jeg husker at jeg så folk dunke hodet mot gulvet
til de blødde på grunn av narkotikaen de hadde tatt.
Man så folk som vandret rundt og delte ut ecstasy.
Jeg husker at jeg rettet lommelykten inn i hjørnene
og så folk på alle fire som hadde sex.
En hedensk opplevelse.
Jeg så fra scenen ved den ene veggen i hangaren
at flere nakne folk la hendene på veggen
med en kø av folk bak seg.
Hva gjorde de?
Hvilket bibelsk ord skal jeg bruke?
Det var ingen regler. Lover og sikkerhet
betydde ikke stort.
Woodstock '99!
Dette er punktet i dokumentaren der det dype drønnet kommer…
"Og det var nå ting gikk galt."
Jeg husker at jeg hørte noen si: "Å, faen. Hva er det der?"
Og jeg husker at jeg så ut av kontorvinduet
og så det som så ut som et par lys
som banet vei inn i ravet.
Jeg skjønte at vi hadde et problem.
KLOKKEN 01.54
KLOKKEN 01.55
De har okkupert et kjøretøy.
Vi må stoppe det. Dette er veldig farlig.
Jeg ble oppmerksom på det jeg trodde var en danseplattform,
som et podium, med rundt 20 eller 30 personer på.
Det viste seg å være en varebil.
Vi gikk ned på gulvet
og møtte bilen da den var halvveis inn i bygningen.
Herregud!
Og så pirket noen meg på skulderen.
"Vi må stoppe musikken. Bilen må ut."
"Ikke i kveld. Dette er er jo Woodstock."
Alt gikk jo så bra.
Skuffet!
Vi må flytte varebilen ut av lokalet,
ellers kan ikke Fatboy fortsette.
Folk begynte å kaste ting på ham og på meg.
Det er ikke min skyld.
Det var øyeblikket
da alt begynte å se litt mindre gøy ut.
Faen heller. For et kaos.
Jeg kom opp på siden av varebilen
og så en fyr bak rattet.
Øynene hans var helt matte.
Han var ikke til stede.
Sjefens sikkerhetskommando.
Jeg husker at noen skrek at det var et våpen.
Det var en gammel, rusten machete.
Så jeg rev opp sidedøren. Den var lett å åpne.
Det første jeg så, var ei jente på 15 eller 16 år
som hadde skjorta over brystene
og buksene rundt anklene. Hun hadde besvimt.
Og det var en fyr der som dro på seg shortsen.
Jeg ble lamslått. Det slo meg i bakken.
Scenearbeideren fikk henne ut og hun ble sendt videre i ambulanse.
Jeg vet ikke hvor det ble av fyren,
men vi prøvde å sette varebilen i fri og få den ut.
Alle var uvitende om det som hadde skjedd.
Det er forferdelig å tenke på
at blant alle som hadde det gøy,
og jeg vil at alle skal elske hverandre,
at det foregikk under nesene våre.
Folkene mine og alle fra plateselskapet
var skikkelig skremt. Jeg så det i øynene deres.
De var ikke overdramatiske.
Dette hadde tatt fyr, og det var ikke trygt.
"Det er en bil der borte. Ikke tenk på platene dine.
Vi tar platene. Bare sett deg i bilen. Vi må komme oss ut herfra."
Det spruter adrenalin fra ørene mine.
Jeg gjorde som jeg ble fortalt og løp.
Vi kjørte rett til en flyplass og sov der til flyet gikk dagen etter.
Woodstock '99!
Jenta i varebilen var et utilsiktet resultat
av det som fikk lov til å utspille seg.
Det skulle være Woodstock.
Men nå hadde alle innsett at det ikke var Woodstock.
Det var bare kaos.
Woodstock!
Nå var ting virkelig ute av kontroll.
Nå var det farlig og skummelt.
Lørdag kveld brøt helvete løs.
Ting gikk av skaftet. Og så kom søndagen.
Jeg tror vi bare skal dra herfra.
Tekst: Kjetil Almås