Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
АВГУСТО ПІНОЧЕТ УГАРТЕ МІЙ ШЛЯХ — СПОГАДИ ВІЙСЬКОВОГО
ГРАФ
Звісно, наш любий граф скуштував людської крові
з усіх куточків світу.
Англійська кров, звісно, його улюблена.
Він каже, що в ній є щось із Римської імперії.
Нотка шкіри вікінгів.
Важко визначити.
Гірка кров. І темна.
Але, на жаль, граф також спробував
кров із Південної Америки, кров робітників.
Її він не рекомендує.
Каже, вона огидна. Наче тхне псиною.
Плебейський букет, який
тижнями відчувається на губах, і смак якого не змити.
Увесь цей фарс почався кілька століть тому.
У Франції, звісно.
Юний Клод Пінош прожив майже 20 років
у старому паризькому притулку.
Про його батьків ніхто нічого не знав.
Пізніше він гордо носив звання офіцера армії Людовика ХVІ.
Уночі він пиячив і переслідував блудниць, які працювали в тавернах.
Доки одного дня солдат Пінош не дізнався про свою справжню особистість.
Наступного ранку повії сказали йому,
що, коли він був п'яний, то прокусив одній із них шию.
Я нічого не пам'ятаю. Це неправда.
Навіть якщо так, я нічого не пам'ятаю.
-Що відбувається? -Ви маєте вмерти.
-Що ви робите? -Ви маєте померти.
Незабаром почалася революція проти Людовика ХVІ.
І, замість того, щоб захищати короля,
Пінош став дезертиром.
Він одягнувся селянином і видавав себе за революціонера.
Він дивився, як шляхту публічно страчували на гільйотині.
Він бачив, як її лезо впало на Марію-Антуанетту.
Хай живе свобода!
Він вирішив використати свої сили для боротьби з усіма революціями.
Вічний підданий свого обезголовленого короля.
КЛОД ПІНОШ
Його перший крок — зникнення з історії.
Він відвідав власний похорон.
Прощавай, Клоде Пінош.
Він розрив могилу якоїсь жінки і вкрав її голову.
Тоді він розрив могилу королеви.
Він забрав її голову й замінив тією, яку вкрав.
МАРІЯ-АНТУАНЕТТА
Потім він утік із Франції з невеличкою сумою грошей і зник.
Через багато років Пінош-вампир з'явився знову
в боротьбі проти революцій на Гаїті, в Росії та Алжирі.
Але він втомився бути простим солдатом і вирішив стати командиром.
І для цього він обрав країну без короля.
Нікчемний куточок Південної Америки.
Я, лейтенант Августо Піночет Угарте, присягаюся…
У 1935 році він знову з'явився вже під своїм канонічним іменем
у цій сирітській країні селян, Чилі.
…нести свій обов'язок за законами й правилами.
Виконувати накази командирів…
Його мета була чіткою. Стати королем.
…бути хоробрим і чесним солдатом.
Але його план був би недосконалим без жінки поруч.
Для цього він обрав іще більш збочену
й безпринципну жінку, ніж він сам — Лусію Хіріарт.
Через роки, ставши вже генералом,
у 1973 році він улаштував державний переворот, розбомбивши будівлю уряду,
аби скинути президента-соціаліста Сальвадора Альєнде.
Хоча він часто був схожий на сутенера у шкурі мафіозі з бананової республіки,
правда в тому, що цей дрібний генерал успішно врятував Чилі
від більшовицької навали.
На самоті він вимагав, щоб його називали «графом».
Він підкорив собі Чилі, приніс цій країні процвітання й здобув абсолютну владу,
ставши непереможним мільйонером.
Протягом чотирьох десятиліть Августо Піночет
був видатним, блискучим капітан-генералом Республіки Чилі.
Потім влада все ж затисла його в куті
за злочини й корупцію,
і тоді він вирішив знову вдати власну смерть.
Для цього він кілька місяців не пив крові,
допоки його серце не перестало битися.
Тату, що сталося?
-Тримай його. -Мамо!
Тримай тата, будь ласка!
Що трапилося, тату?
Я сам не можу. Допоможіть.
-З ним усе добре. -Йому недобре.
Тату!
Що відбувається?
-Тату! -Перевірте пульс.
-Припини, тату. -Я не знаю, де намацати пульс.
Дякую за все, генерале.
Убивця.
Хайль!
НОВІ РИНКИ ЧИЛІ БЕЗ ГЛОБАЛІЗАЦІЇ
Ножем не можна пробивати середину грудей,
аби не порізати серце.
Це було б марним нищенням.
Набагато краще почати з перерізання артерій шиї.
Це має додаткову перевагу — розрізаються голосові зв'язки.
А це своєю чергою, звісно, запобігає крикам.
Кажуть, що скуштувавши раз соковиті м'язи
серця, яке ще б'ється,
важко повернутися до звичайного людського стану.
Час спати.
Знайти темне, вологе місце.
Певно, підземелля. Чи каналізацію.
Або тіло жінки.
Під цим лагідним, таким дівочим молодим обличчям
насправді ховається жорстока, складна жінка.
Вона є любов. Вона є Бог, так.
Але найголовніше, що вона молода й смачна.
Настоятелька пообіцяла прислати свою найкращу черницю-екзорцистку.
Такій не загрожує відставка.
Справжня жінка.
Сеньоро.
Покажи.
Ця людосвиня — це Фьодор Красснов, бліда міль російського походження.
-Що він їв учора? -Те саме, що й сьогодні.
Самі овочі. Як завжди.
Козак, викуваний із горілки й сталі.
Не розумію.
Сказав, що хоче померти, припинив пити кров,
а тепер пішов полювати?
Дивак.
Це єдиний і найвідданіший раб генерала.
-Не хочу, щоб Августо вмер. -Я завжди до ваших послуг, сеньоро.
То привітай мене.
Готуйся. Скоро приїдуть мої діти.
Аби красти в генерала.
Аби красти в мене.
Дозвольте.
П'ять братів і сестер — це все, що залишилося від сім'ї,
яка правила в Чилі майже 20 років.
Тепер вони хочуть дізнаютися, чому їхній батько вирішив
відкрити полювання на серця у великому місті.
Криваві сцени жахали.
КОВЧЕГ
Тато міг би й сповільнитися в старості, але, схоже, ні.
Ми не знаємо, хто їсть ці серця.
-Не знаємо? -Ні. Зовсім ні.
Що ти знаєш?
Те саме, що й ти.
-Агов. Тебе тут ніхто не засуджує. -Я теж тебе не засуджую.
Ми надто старі, щоб бути такими наївними. Ми всі тут не просто так.
Я тут, бо чув, що нам дадуть грошей.
Я це сказала, аби ти лише сюди приїхав, дурню.
-То нам нічого не дадуть? -Ну що ти.
Звісно, нам дадуть грошей. Розслабся.
Вони не збираються. Жодного песо.
Ми повинні самі їх знайти.
Ці гроші сховані в паперах, у документах і теках.
Людей перелякали ці вбивства.
Звісно, як інакше?
З людей виймають цілі серця
Це ж ненормально.
Сподіваюся, його знайдуть.
-Кого? -Убивцю.
-Його вже мали б знайти. -Хто?
Поліція.
Я не хочу, щоб рознюхували тут. Це й усе.
Ми не маємо чекати на свій спадок до віку.
Та не до віку.
Але дехто може жити довше, ніж треба.
-Уважаєш? -Так.
Вони переспали з усіма, з ким хотіли.
Вони побили купу машин, улаштували купу вечірок
і розтратили всі гроші держави на дешеве вино й штучний оксамит.
Вони перемогли у війнах і заснували країну заново.
А потім вони лишилися безсилі, позбавлені честі.
КОНЦЕНТРАТ ПЕРЦЮ ЧИЛІ
Уся родина знає, що генерал-капітан — вампір.
Єдиний у сім'ї.
Він не вкусив жодного зі своїх дітей,
вважаючи за краще, щоб вони жили згідно з природним порядком.
Добридень.
Добрий день, генерале!
Хто сказав, що вампіри живуть без любові?
Біда в тому, що любов помирає раніше, ніж тіло.
Вампір знає, на жаль, що кохання не вічне.
Але це молоде тіло змусить страждати.
Ця біла, невинна плоть знищить мрії і принесе нещастя.
Вона це знає. Усі це знають.
Саме тому її обрали.
Її також обрали через математичну обдарованість.
Її здатність обраховувати невимовні суми.
Вона могла би бути топографом або інженером.
Але її серцем заволодів Бог.
Принаймні вона так вважала.
Пресвята Маріє, Матір Божа, помолися за нас, грішних,
нині й у день нашої смерті. Амінь.
Благословенна ти, Маріє. Господь із тобою.
Благословенна Ти між жонами, і благословен плід лона твого, Ісус.
Чим спричинений ваш чудовий візит?
Ми хвилювалися, тату.
Авжеж, хвилювалися.
Я вже був на межі смерті. Ми багато разів прощалися.
Тату, хтось у Сантьяго виїдає серця.
Хтось?
Це міг би бути я, але це не мало б сенсу.
Навіщо мені жити в країні, де мене зневажають?
Тебе не зневажають.
Ні.
-А мали б. -Вони невдячні.
Це правда. Вони невдячні. Як завжди, задовбали.
Хоча визнаю, я зробив кілька помилок.
Бухгалтерських помилок.
Справді?
Та самі знаєте.
-Знаєш що, тату? -Ні. Насправді, ми нічого не знаємо.
Вийшла плутанина.
Ваша мама щодня питає мене про таємні банківські рахунки,
нерухомість по всьому світу.
А я нічого не пам'ятаю. Що я можу зробити? Я гадки не маю.
Але одного дня я це обмірковував і дещо пригадав у процесі.
Що?
У мене в підвалі є старі книги.
За допомогою юриста й колишнього міністра,
ми сховали там деякі папери.
Не знаю. Рахунки, чеки, контракти.
Хто знає? Може, вони таки чогось варті.
Граф вирішив віддати свої таємні статки своїм дітям.
Це дуже й дуже дивно.
Це очікування було надто довгим. Не розумію.
Не розумію, чому він хоче викинути гроші з нашого майбутнього.
Тату?
Чому зараз, тату?
Але ж я забув. Але тепер пригадав.
Я ж тисячу разів тебе питала.
А я досі ніколи не міг згадати. Тому й кажу вам.
Чого обличчя такі сумні?
Ви мали б радіти.
Якщо ці папери чогось варті, поділіть усе поміж собою.
Половину віддайте мамі, а решту розділить.
Я не розумію, що він відчуває до цієї карли, повної ненависті, Лусії.
Селянки, нарядженої в хутро.
За своє життя вона лише ноги розсувала,
аби солдат міг блудити з нею.
На цьому я піду собі. Я втомився. Гадаю, я сьогодні помру.
Щасти вам усім. Я дуже вас люблю.
Усім серцем. Справді.
Дозвольте сказати відверто, генерале.
Дозволяю.
Я люблю вас, генерале.
Я люблю тебе, тату.
-Люблю тебе. -Люблю тебе.
-Я люблю тебе. -Люблю тебе, тату.
Лусіє?
Не змушуй мене говорити таке перед дітьми.
Ти мене вабиш.
Ти мене збуджуєш. Ти мені подобаєшся, стара хвойдо.
Покажеш мені залпи гармат перед смертю?
Змусиш мене пітніти, як колись?
Заїжджу так, що спітнієш, як коняка.
Наприкінці 1990-х, на знак визнання тривалої служби,
Граф укусив Фьодора і той перетворився на вампіра.
Він завжди був безжальним убивцею,
який навчився цього ремесла в «Школі Америк»
і був засновником концтабору Вілла Грімальді
за часів час диктатури, де власноруч убив сотні революціонерів.
Це ти ходив на полювання?
Ні, сеньйоро. Мені це не потрібно.
Неймовірно. Дворецький і господиня будинку мають таємний роман.
Давній але огидний злочин.
Документи.
Сеньйоро?
Гроші.
Перепрошую.
Ми можемо лише припустити, що Лусія знає, що Фьодор може її вкусити,
якщо граф і надалі відмовлятиметься, як протягом останніх 60 років.
Чому я ніяк не помру?
-Бо не хочеш. -Авжеж, хочу.
Я живу вже 250 років.
І ми могли б прожити ще 250.
Я не хочу жити ще 250 років. Господи.
Чому?
Бо мене назвали крадієм.
Солдата можна назвати вбивцею, чи ще якось, але ж не крадієм.
Я вбив сотні комуняк. Сотні!
Та до кінця життя мене називатимуть крадієм.
Мене принизили. Просто принизили.
Але ж ти крав, хіба ні?
А як щодо цього? Ти мене вкусиш.
І ми вирушимо на нічне полювання.
Лише кров.
А потім ми підемо в підвал, де ти зберігаєш серця.
З'їмо їх.
І ми знову будемо молоді.
Поїдемо в іншу країну з новими іменами.
У п'ятнадцятирічному віці.
З іншою армією.
Але я не розумію, чому не можу померти.
Ти додаєш кров у мою їжу.
Додаєш кров у мою їжу, щоб я продовжував жити.
-Правда ж? -Ні.
«Президенте Альєнде, армія вас не зрадить!»
Що?
Так я йому сказав.
І що? Я зрадив його наступного ж дня.
Це була моя ідея.
Так, але ніхто цього не знає.
Це була моя стара вендета.
У мене була місія. Місія розтрощити.
Розчавити всіх анархістів.
Розтрощити профспілки, республіканців і звільнених рабів.
А потім ти закохався в мене.
Ми разом уже 60 років.
Чого ти ще хочеш? У тебе було все. Діти, онуки…
Ти царювала в цій пустелі.
На що тобі скаржитися?
Ми щовечора п'ємо бренді. Розмовляємо. Спимо, тримаючись за руки.
Чого іще ти хочеш?
Бути звіром, як ти.
Ні. Десь має бути більше документів.
Англійською мовою.
Банківські листи, облігації, касові чеки, перекази на пред'явника.
Щось таке.
Ось таке?
Покажи-но.
Ось таке.
Твоя подруга приїде?
-Вона мені не подруга. -Хто?
-Ти сказала своєму бухгалтеру? -Так.
Він не може приїхати. Буде помічниця.
Зараз?
-Ми так домовилися. -Я не погоджувався.
-Їй можна довіряти? -Так. Вона з родини військових.
-Але вона жінка. -Так.
Перепрошую.
Вона молода?
-Так. -Яка різниця?
Якщо все зрозуміє і не говоритиме з пресою, вона підходить.
Ми маємо їй заплатити?
Звісно. І дуже щедро. Щоб вона не стала тягарем.
Це все, що є?
Мені треба спитати в генерала.
Але я так не думаю.
Отже, ми багаті.
Безсумнівно.
-Дякую. -Перепрошую.
Дякую.
Доброго ранку.
Вітаю. Нарешті. Тату!
Що?
Це та бухгалтерка, яка нам допоможе.
Як її звати?
Кармен.
Карменсіта.
Я тут, щоб порахувати ваші срібні монети й зважити золото.
Звісно, таємно.
Це було б чудово.
Але, боюся, у мене мало що залишилося. Я бідний.
Тоді я знайду гроші, про які ви навіть не здогадувалися.
-Це французька? -Так.
Пробачте… Ви розумієте мою дитячу французьку?
Здається, я забуваю мову свого Короля-Сонця.
Цю мову зради й війни забути неможливо.
Може, й так.
У Новому Заповіті сказано, що Бог розуміє лише французьку.
І якщо я вірно пам'ятаю,
там сказано, що Бог із любов'ю слухає тих, хто шепоче Йому французькою.
Бог любить ту красу, яку Він сам собі уявив.
Він марнославний митець.
Митець, який створив жінок ідеальними.
Це прекрасні слова.
Так.
Це насправді дуже прекрасно.
-Дякую. -Будь ласка.
Почувайтеся як удома.
Даруйте.
Вірогідно, це одержимість.
Це наче постійно виношувати
дитя ворога Божого.
Гадаєш, диявол потрапив у його тіло?
-Так. У нього. -Як?
Іноді він знаходить шлях крізь рану.
Таке трапляється із солдатами на полі бою.
А інколи він проникає крізь анус
під час пенетрації за акту содомії.
Стеж за язиком.
Мій тато завжди був патріотичним солдатом.
Звісно. Тож певно, це сталося через бойове поранення.
-Так. -Звісно.
От що.
А якщо він таким народився?
Може, він — один із тих звірів…
Звір із пекла?
Так. Людина без душі. Пес.
Звіри живуть серед нас.
Створіння диявола без душ.
У їхніх грудях лише чорний дим.
Їх не врятувати. Їх можна лише вбити.
Я не хочу, щоб тато страждав.
Чесно, це буде запекла битва.
Сатана жалюгідний і мелодраматичний, але невтомний.
Якщо в мене закінчаться сили, він може мене вбити.
Це мені байдуже.
-А. -Жартую.
-Дорогенька? -Так?
Будь лагідна до мого батька.
Насильство — це шлях диявола. Та Божа любов його задушить.
Свята вода його опалить.
І щойно окупант відступить, ваш батько буде на порозі смерті.
Буде прикутим до ліжка.
Якщо він виживе, значить, у нього завжди була душа.
Хай навіть це лише дрібка доброї душі,
вона належить Святому Духу,
і я її врятую.
У цьому документі згадується 12 квартир.
Такі інвестиції часто забезпечують прибуток без праці
сім'ям, які не хочуть працювати.
Їх має бути 14.
Чотирнадцять.
-Записів про це немає. -Що?
-Як нерухомість може зникнути? -Ой, та ну.
Дванадцять, 14. Яка різниця?
Ні, треба все прояснити.
Ми ж говоримо про мої гроші.
-Твої гроші? -Так, мої гроші.
Тихіше. Дайте їй спокійно працювати.
Я хіба заважаю?
Ні. Навпаки.
Мені подобається ця заздрість і жорстокість.
Така нераціональна поведінка змусить вас зрадити одне одного.
Моя стратегія — сіяти плутанину.
Тому що звинувачення й зрада неминучі.
То я тобі не заважаю?
-Та ні. -А мені заважаєш. Я намагаюся працювати.
Що це за ЦЕМА Чилі?
Центр матерів у Чилі. Там усе вказано.
Ви перенаправляли гроші з генштабу армії,
отримані від продажу зброї та обладнання, до ЦЕМА Чилі, так?
Мамо?
Бухгалтерських документів немає.
Тут написано, що президентом ЦЕМА була перша леді. Тобто ви.
Резервні кошти також переводилися з офісів посольств
і від військової ради до ЦЕМА Чилі.
Добре, що спливла ця інформація, так?
Не розумію.
Мамо, ми хіба обговорюємо твій спадок?
-Я ще не померла, люба. -Ще ні, але вже скоро.
Шар за шаром, це суцільна брехня, мамо.
Що ж, ці шари брехні от-от зроблять тебе мільйонеркою.
Він зібрався помирати, треба це владнати.
Я не знаю, за що ви сваритеся.
Я негайно перепишу на вас усе, що ми знайдемо.
-Як зимовий дім. -Який ще зимовий дім?
-У Ла Парві? -Ні, в Аспені.
У Сполучених Штатах?
Нізащо. Тато подарував мені той будинок, бо ніхто з вас не любив кататися на лижах.
А я хочу навчитися.
Тату, хіба не все порівну?
Так, однак це він віддав мені, лише мені й нікому більше.
Я не потерплю несправедливості.
Я переглядала вашу справу.
Окрім усього брудного наклепу там написано,
що ви замовили зникнення й убивства тисяч чилійців.
-Я? -Так.
Проти вас також є докази щодо таємних документів.
Незаконних статків.
Через це я вважаю, що у вас є приховані від закону активи.
Так. Тому я мусив померти. Бо вони хотіли у всьому покопатися.
Авжеж. Але ви не померли, хоч кажуть, що так.
Я і зараз бачу, що ви дихаєте і є здоровішим за вола навесні.
-Он як? -Так.
Це ж треба.
Скажіть, де ми можемо знайти ці таємні рахунки?
Звісно. Мені довелося зняти гроші, бо мої діти не вміють працювати.
-А я не хочу, щоб вони померли з голоду. -Авжеж.
-Але не вважайте мене крадієм. -Ні.
Крадії крадуть те, що їм не належить, а ви використали владу, щоб розбагатіти.
-Саме так. -І це єдиний спосіб.
Я був мовчазним генералом.
Інтелектуалом.
Поки мене не переконали,
що я мав улаштувати переворот
проти марксистсько-ленінського режиму Альєнде.
Після цього мене оточили вишукані джентльмени у парфумах.
Прийшов один дуже витончений чоловік і запропонував мені грошей.
Я не знав, що робити. А він: «Не бійтеся.
Я навіть відкрию вам рахунок на Карибах».
І я сказав: «Добре».
Невдовзі він попросив про послугу.
Він хотів купити державні компанії за копійки.
Тоді я зрозумів, що цей чоловік мене шантажував.
Після того цілі натовпи забажали поговорити зі мною.
Пропонували мало не весь світ. Коротше кажучи, я розбагатів.
Настільки розбагатів, що в Люсії є люстра над ванною.
Я також став відомим у всьому світі за перемогу над комунізмом.
Шкода, що ви стали жертвою таких мерзенних маніпуляцій.
І що вас несвідомо було втягнуто в торгівлю впливом.
Ви ненавмисно отримували винагороду від бездушних бізнесменів.
Так, я справді був жертвою у всьому цьому.
Хоча в це важко повірити, адже ви капітан-генерал.
Герой, який має бути розумнішим за простих бізнесменів.
Звісно.
Ви коли-небудь думали про пожертвування грошей церковним благодійникам?
Якби я це зробив, мої діти б мене убили.
А хіба ви не того хотіли? Аби вас убили?
Так, хотів, але тепер….
я вирішив, що було б непогано розпочати нове життя.
Ну, якщо ви цього хочете, якщо хочете повторення цього жаху,
то ми маємо знайти статки, сховані в цих паперах.
Слушно сказано.
Я ставлю особисті питання, бо вони потрібні для моєї роботи.
Але я також є допитливою людиною,
Це чудово. Дуже добре.
Що ви плануєте знищити в новому житті?
Міжнародний суд у Гаазі.
А потім… Не знаю.
Я над цим іще не думав. Бо лише зараз вирішив жити далі.
Моторошне видовище — дивитися, як закохується чоловік.
Сподіваюся, я вас надихнула.
Так.
Це гірше, ніж бачити тіло без серця.
Грішні люди казали мені, що в моєму тілі є те, що дає другий шанс.
-І що ж це? -Не знаю.
Може, бо я пахну квітами стрелітції.
Або це може бути новий гормон, який змінює аромат мого поту.
Я не зовсім добре відчуваю твій запах.
А тато спуститься обідати?
Ви зайдете?
Звісно, зайду.
Це стара кров.
Старі серця від старих тіл.
Вони не можуть дати життя так, як свіжа кров.
Отче наш, що єси на небесах, хай святиться ім’я Твоє,
хай прийде Царство Твоє,
хай буде воля Твоя на небі й на землі.
Хліб наш насущний дай нам нині. І пробач нам провини,
як ми прощаємо винуватцям нашим.
І не введи нас у спокусу, але визволи нас від лукавого. Амінь.
Отче наш, що єси на небесах, хай святиться ім’я Твоє,
хай прийде Царство Твоє…
Свята Маріє…
Не ходіть на полювання, генерале.
Чому це?
Бо вийде, що я змарнував час. Я ж допомагаю вам померти.
Не треба хибних думок. Я не задоволений твоїми послугами.
Вбивати комуняк? Будь-хто це може.
Ні, не будь-хто.
Я навчив своїх солдатів убивати заради задоволення.
Коли ти смажив жіночі груди електрикою,
це теж було для задоволення?
Навіть із любов'ю.
Задоволення…
Коли я нарешті тебе вкусив, ти тут само скинув штани.
Чому так?
Не йдіть полювати, генерале.
Ця жінка, бухгалтерка, вона черниця.
Вона хоче вигнати з мене диявола.
Але я…
У мене всередині порожньо.
У мене теж.
Ми — два звіра ночі.
І ніч створена для таких злодіїв, як ви.
Я любив убивати.
Ви любили красти.
Ні, я і вбивати теж любив.
Але я не можу жити як селянин, Фьодоре.
Мені потрібен фундамент для розбудови. Щось міцне.
Мені потрібні помічники. Такі слуги, як ти.
Я не можу прати брудні простирадла.
Які брудні простирадла?
Ті, що ти забрудниш із Лусією.
Та я її ніколи не торкався.
Ні?
Ні.
Ну то торкнися її.
Але не треба тих стогонів задоволення.
Вони надто жіночні.
Мою дружину залиш собі. Вона — мій подарунок тобі.
Роби з нею, що хочеш.
Але гроші мої.
Можна я зроблю фото?
Вас із братами й сестрами посадили у 2007 за розтрату…
Ми були політв'язнями.
Звісно. Але вас також звинуватили в…
Як ви проведете екзорцизм?
З Божою любов'ю.
А якщо не виженете демона?
-Це залежить від Святого Духа. -До біса Святого Духа.
Який план, якщо не зможете вигнати диявола?
Можу вбити його пакетом.
-Як це? -Одягну йому пакет на голову.
Задушу його.
-Тоді відріжу… -А геніталії?
-Немає необхідності. -Усе зрізати.
Ви знали про секретні папери, касові чеки й облігації на пред'явника?
-Тобто так? -Так.
Чому не почали шукати їх раніше,
у ті роки, поки ваш батько був ходячим трупом?
Як ви й казали, ми тоді були під слідством лівих сил.
Нерозумно було б шукати незадекларовані гроші.
Хай там як, моя мама придумала, як і надалі отримувати пожертви.
І деякі з цих пожертвувань потрапляли до нас.
Велика помилка — ужити серце жінки старшого віку.
Ця кров холодна й густа.
Та граф багато років не ходив на полювання.
Він утратив хист.
Після атаки на вежі-близнюки 2001 року
Сенат США змусив кілька фінансових інституцій
відкрити банківську таємницю, щоб розслідувати фінансування тероризму.
Кляті грінго.
Так сталося, що вони перевірили вашу сім'ю і рахунки під фальшивими іменами.
Потім поставили фото Осами бен Ладена поряд із фото вашого батька.
-Скільки там було рахунків? -У США — плюс-мінус 125.
Плюс чи мінус?
Те ті, що знайшов суддя. Але він недостатньо копав.
Ні в Німеччині, ні на Багамах, ні на Гібралтарі нічого не знайшов.
Кримінальні пседоніми вашого батька, як-от Даніель Лопес,
були для приховування злочинів.
Чому він обрав таке звичайне ім'я?
Це не кримінальний псевдонім.
І ніяке не прізвисько. Це позивний.
У війні із законами, що захищають країну від фінансових злочинів?
Під цим ім'ям він…
отримував доходи розміром зі статки багатіїв
від сотень бізнесменів, яким допоміг стати мільйонерами.
То він вигадав непомітне прізвище для цілком благородної мети?
Може, це й незаконна діяльність за законами цієї невдячної країни,
але благословенна в очах божественної справедливості.
Наш батько — експерт із бойових мистецтв
і затримує подих на десять хвилин.
Або й більше.
-Більше? -І пульс теж.
Отже, на день народження нашої мами, коли в нього стався той напад,
лікарі зайшли до нього, перевірили показники й оголосили його мертвим.
Він міг би повторити те саме?
Ні. Бо зараз він справді хоче померти.
Може, це ім'я від якогось далекого родича.
Або, можливо, у 80-х генерал-капітан
убив Даніеля Лопеса, спалив його тіло і викинув у море з гелікоптера.
-Мій тато не міг нікого вбити. -Звісно, ні.
Його підлеглі скоїли ці огидні насильницькі дії.
Я кажу про таємниче почуття гумору вашого батька.
Цілком можливо, що капітан-генерал використав ім'я зниклого в'язня,
щоб обдурити, щоб жорстоко пожартувати,
а це зрозуміють лише справжні вбивці Даніеля Лопеса.
Це неможливо. У мого тата немає почуття гумору.
-Я його люблю. -Я знаю.
Ви вірите в Бога і все таке?
Так. У все це
Я ходила до католицької школи.
Коли вмер Франко, три черниці вкоротили собі віку
Чому Бог досі дозволяє дияволу жити? Він міг уже вбити його, так?
Це загадка. Але ми віримо в Господа.
Ми кажемо йому, що вдоволені незнанням його помислів,
адже одного дня дізнаємося про його первинне бажання.
-Розумієте? -Звісно.
А якщо диявол усередині мене?
Я люблю віскі, чоловіків, машини й дорогі кросівки.
Це диявол?
Без сумніву, це поклик Сатани.
А що пропонує Бог?
Чисту, справжню любов.
Я мрію колись побачити обличчя мого вічного Бога.
Бісова маячня.
Певна, Бог посилає нас у цей світ, аби нас спокусив диявол.
І я спокусилася. Я робила… Хтивість — ось моя проблема.
Я брудна.
Бруднюча.
Вибач.
Не вибачайтеся. Я погоджуюся.
Так, я маю в цьому світі зустрітися з дияволом.
Жити з ним.
Закохатися в нього.
Спокуситися.
Щоб він мене торкався. Щоб я могла торкатися його.
Аби я принизила його.
А він побачив мою роботу.
Немає нічого поживнішого за серце молодої жінки.
У ньому є певні гормони й речовини,
що розпалюють кров вічної людини.
Ця остання жертва точно не така.
Але граф поводиться нелогічно.
Знаєте, що ваша сестра все мені розповіла?
Що вона сказала?
Ваша сестра покликала мене врятувати важку, бурхливу душу вашого батька.
Душу, що зазнала вторгнення.
Саме про це ми так довго молилися.
Усі генерали, що перемагали у війнах, мали право грабувати
й отримувати статки.
Звісно.
І дуже сумно бачити, що їхні спадкоємці, такі як ви,
не є часткою честі їхньої слави.
Непереможена чилійська армія
дозволила вашому батькові відмивати гроші?
Це цілком можливо.
Наприклад, багато років тому я викупив у армії сталеливарну компанію.
Досить дешево. Дуже дешево.
Бо вона збанкрутувала.
А за кілька років
я продав цю ж компанію армії за три мільйони доларів.
Здається, це… Скільки? Приблизно 1000% прибутку.
Я не знаю точного відсотка. Ніколи не знав математики.
Вивели завод від банкрутства?
Ні, він залишився банкрутом. Я нічого не робив.
Чилійська армія купила збанкрутілий сталевий завод
за чеки вашого батька?
Так.
Потім ви внесли ці три чеки на загальну суму в три мільйони доларів
на таємні банківські рахунки у Вашингтоні під чужими іменами.
Ну ага.
-Ну ага. -Але все було тишком-нишком.
Коли це спливло, нас не підозрювали.
Ми продовжували жити звичайним життям.
-Щасливі й вільні. -Даруйте, сеньйоре.
Ви вільні, бо батько погрожував новим переворотом у разі розслідувань.
Так, але всі християнські демократи були з нами заодно.
І це спрацювало.
Три мільйони доларів особистими чеками. Три мільйони.
Звучить, наче це багато,
але якщо розглядати в цілому, це не так.
Порівняйте з Фульхенсіо Батіста або Фердинандом Маркосом.
Поруч із цими іменами наші статки — це мізер.
От вони були корумповані. Ще й убивці.
Ваша простодушність вражає.
«Мій батько вкрав менше, ніж хтось».
Це може сказати лише лиходій.
Порожнє лушпиння, що не вірить у людство.
Дякую.
У будинку сховані ще документи?
Ні.
Як вони сюди потрапили? Пам'ятаєте?
Їх привезли гелікоптером. Але мене тут не було.
І ви сховали їх у підвалі?
Можливо.
Потреба пити кров, аби вижити.
-Певно, це жахлива жертва. -Жахлива.
А ще уявіть приниження, коли мусиш ховати гроші,
щоб підтримувати нескінчене життя.
Але ж де ті гроші?
Я все з'ясую. Але скажіть мені.
-У Панамі є рахунки? -Так.
-Добре. -Їх шість.
Сім.
Можете зараз перевести гроші з цих рахунків?
Ні, не можу.
Ми купували антикварні книги, колекційні речі.
Мій тато таке любив.
-Розумієте, про що я? -Ні, не розумію.
Мій тато накопичив купу всілякого мотлоху.
Як-от капелюх Наполеона.
Меч О'Гіггінса.
Ще сукня, яка належала якійсь королеві у Франції.
Останнє питання.
Той дворецький…
Він також п'є кров.
Він білий росіянин.
Убив купу більшовиків. Тисячі.
Звісно, уже в цій країні.
Відплата за революцію, за вигнання його сім'ї.
Тут він навчав катів.
Мій тато вкусив його за ногу — подяка за службу,
що дала вічне життя.
Але ви ж розумієте, що дворецький — жорстокий чолов'яга.
У нього лише одне яєчко. Як у Гітлера.
І він не їсть простої їжі.
Якщо не м'ясо, він їсть людські екскременти
Або екскременти тварин.
Тому він облизує ануси вівчарок.
Не бачили цього?
Ні.
Поки що ні.
Вас звинуватили у вбивстві понад 300 політв'язнів.
Пишаєтеся цим?
Я абсолютно невинний.
Вас засудили до 865 років ув'язнення.
Не знаю навіть, чому ви тут.
Бо хтось із вашим ім'ям і подобою
сидить у в'язниці й відбуває ваше покарання.
Я — це лише я.
Чилійська армія навчила мене катувань як цінності.
Я просто виконував указівки, що їх мені давали
під час солдатських навчань
ті вчителі, котрим платив чилійський уряд.
Я знаю, що ви відчуваєте.
Що?
Під час тортур обіцянка болю набагато ефективніша за справжній біль.
Бо під час цього болісного очікування уява зривається з ланцюга.
Що б ви зі мною зробили?
Встромив би у вас щось холодне.
Щороку граф відвідує свій старий президентський палац
щоб перевірити, чи нарешті йому встановили бюст.
Але ще ні.
До чого ж вони дріб'язкові.
Історія не буває справедливою.
Він мене не вкусить.
Це він того вечора виходив на пошуки сердець.
-Це був я. -Ні.
Це я пішов на полювання тієї ночі.
Це був він. Він одягся як капітан-генерал.
Це був я. Я вдягнув форму. Я.
Це зробив дворецький.
Він вдягнувся генералом.
Здійснив свої марення про абсолютну владу.
Він видавав себе за короля, щоб того вбили.
Він зрадив любові свого життя.
Я зробив це, щоб ваші діти злякалися й приїхали.
-Для чого? -Щоб його вбити.
Генерал хоче померти, але не може.
Чому?
Бо хтось цього не хоче.
Хто?
Не знаю, хто саме.
Ти хочеш, щоб мої діти вбили генерала, бо сам не можеш.
Я не можу його вбити. Він мене вкусив.
Хочеш забрати його статок і вкрасти його жінку?
Хто ж його жінка?
Я.
Я — його жінка.
Уже ні. Схоже, він кохає молоду французьку бухгалтерку.
Генерал любить гарних конячок.
Перепрошую.
Заклинаю тебе, Сатано, князю цього світу,
визнай силу й міць Ісуса Христа.
Того, хто переміг тебе в пустелі,
переміг у саду, пограбував на хресті.
І, піднявшись із гробу, відніс твій дар у царство світла.
Я наказую тобі, Сатано, обманщику людства,
покинути це створіння Боже, на якому ти залишив свою лиху печатку.
Залиш цю людину, яку помазав Бог, щоб стати святим храмом.
КІНЦЕВИЙ ЗВІТ РОДИНА ПІНОЧЕТ
Мене.
Мені час податися на південь.
Знову.
Адже це вже не перша моя війна в цій півкулі.
Цього разу я змушена, бо наш любий граф перетнув межу.
Можете вважати мене консервативною,
але цієї незрілої близькості дозволяти не можна.
Я думала, що зможу розповісти цю історію зі своїх покоїв.
Але тепер альтернативи немає.
Із цими документами і грошима церква могла б вимагати кошти від армії
і уряду Чилі,
а також від бізнесменів, які благородно пожертвували гроші, коштовності й готівку
задля допомоги мамі.
Але Кармен — лише дитина.
Дівчисько.
У неї ідеальний розум.
Чудовий і злочинний.
Вона краща за мене.
Вона прийшла красти.
От-бо сучка.
-Стерво. -А я їй усе розповів.
-Вона все вкраде. Усе. -Він не те каже.
-Вона нас шантажуватиме. -Ні, йолопе.
Вона вкраде в нас. Принизить нас.
А решту всіх шантажуватиме.
-Це єдина копія? -Треба обшукати її кімнату.
А гроші? Де гроші?
Хтось перевіряв її валізу?
-Не розумію. -Вона хоче його вбити.
-Черниця. -А звинувачуватимуть мене.
У неї кілки й срібні молотки.
-І свята вода, і ще щось дивне. -Га?
У неї кілки й срібні молотки.
-Ви оглухли? -Вона мене не вб'є.
Не вб'є.
Мене раз обдурили. Це більше не повториться.
-А мама? Де вона? -Поїхала з Фьодором.
Вона і мене не вб'є. Я не дам цьому дівчиську себе вбити.
Ти маєш її вбити.
Не можу. Генерал уб'є мене першим.
Ти відданий йому більше, ніж мені?
Дозволь тебе вкусити.
-Ні. -Зараз. Дозволь тебе вкусити.
Я тут королева.
Годі дуркувати.
Я чужий у цьому столітті.
А для тебе я — вічне життя.
Якщо хочеш мене вкусити, спершу вбий генерала.
Перепрошую.
Виграй для мене війну…
Що?
Відпусти!
Маргарет?
І хто ж ця щаслива леді?
Я гадки не маю.
Ми щойно зустрілися. Їдемо у відпустку.
Одягайся.
Радий тебе бачити. Я думав, ти померла.
Але я бачу, що тут іще є давнішні люди, як оце я.
Навіщо ти її вкусив?
Бо вона тепер моя люба.
Я твоя люба, графе.
Твоя найдавніша любов.
Давним-давно я була сезонною працівницею у виноградниках Південної Франції.
Це було важке життя, але з голоду я не вмирала.
Іноді моряки, що висаджувалися в Марселі,
ходили у поля, аби випустити пару з юними селянками,
яких стрічали посеред цибулі й винограду.
Це були люті чоловіки.
Звісно, він мене зґвалтував.
Як не дивно, найбільше його цікавила
моя шия.
Учиняючи свій злочин, він повторював мені своє ім'я знову й знов.
-Стригой. -Стригой.
Він казав, що торгував рабами.
Що я назавжди стану його рабинею.
За кілька місяців я зрозуміла, що Стригой перетворив мене на вампірку.
І залишив мене вагітною.
На щастя, Стригой повернувся до виноградників, коли зміг.
Тож я побачила його знову й віддячила за все, що він зробив.
Від цього романтичного зв'язку народилася чудова дитина.
Син, про якого я не могла подбати.
Ти з'явився з моєї утроби 25 лютого 1766 року.
Я залишила в кошику з тобою
записку з твоїм іменем.
КЛОД ПІНОШ
Я, Маргарет Робертс, збезчещена селянка, прожила багато життів.
Перетнула Ла-Манш на шляху до Британії.
А в 1951 році одружилася з Денісом Тетчером, узявши його прізвище.
Мене називали Залізною Леді.
Невблаганна Маргарет Тетчер.
Ти ніколи не знав, ким була твоя мати.
І я ніколи й нічого не чула про тебе, хоч шукала два століття.
У Фолклендській війні
ти вирішив допомогти нам, не знаючи, що я,
твоя мати, була прем'єр-міністром.
За роки по тому жахливий іспанський суддя
видав проти тебе міжнародний ордер
за щось, пов'язане з правами людей, і тебе заарештували в Лондоні.
Я відвідала тебе у Вірджинія Вотерс
із подякою за все, що ти зробив для Англії.
Я впізнала тебе, але не сказала ні слова.
Повідомлення просте. Генерала треба звільнити.
Він був вірним другом Британії.
Союзником, який підтримував нас у Фолклендській війні.
Він надав цінні військові дані розвідки проти аргентинського ворога.
Піночета треба судити в Чилі, а не в Англії.
Ти — син
вампіра Стригоя.
А я — любов усього твого життя.
І нарешті ми почнемо наше спільне життя.
Але спершу ти мусиш знищити її.
Ні.
Я дозволила цій церковній блудяжці повернути твою жагу до життя.
Це було ефективно й дуже зворушливо,
але тепер вона має померти, і ти її вб'єш.
Не хвилюйся. Ніхто не розуміє любові між матір'ю і сином.
Лусія.
Ах ти клята стара хвойда.
Я знала, що ти хочеш увести мого чоловіка.
Не говори так зі мною, місцева жінко.
І я не хочу його уводити. Він мій.
Ти її вкусив?
Ти щойно зустрів цю крадійку і вже її вкусив?
Не діставай мене. Від тебе тхне Фьодором.
Його запах чути звідси.
Зрадниця.
То й мама теж не помре?
А тепер і Карменсіта.
Нам кінець. Нам не лишать нічого.
Що?
Якщо тато не помре, ми нічого не отримаємо.
А як повбивають одне одного?
-Навіщо їм це робити? -Через гроші?
Ні. Через любов і ненависть одне до одного. Це інший вид.
Вид, що перевищує ваш.
Чому б нам їх не вбити?
Хочеш убити чотирьох вампірів?
Я не вбиватиму маму.
Південна Америка.
Таємний будуар графа — місце чистої ностальгії.
Сміхотворна реконструкція королівського життя Франції
до часів революційного терору.
Це його машина часу.
І Кармен тепер — його королева, одягнена, наче…
Марія-Антуанетта.
Тепер вона твоя.
Як і всі чоловіки, мій син — дурень, який ніколи не розумів жінок.
Він багатьох любив і кількох спалив,
але йому не стало розуму прочитати такий абсолютно очевидний план.
Жахливий стариган.
Стариган без грошей.
Стариган без кохання!
Який біль.
Ти не уявляєш, як виграти війну.
Правду кажуть. Красу й розум ніколи не поєднати.
Кінець цієї безглуздої інтрижки.
Вона пожертвувала життям, щоб виконати волю Святого Духа.
Цілковита релігійна фанатичка.
Наша Церква має повстати до життя,
як і Господь наш Ісус Христос.
Амінь, святий отче.
Щойно закінчите звіт, вам доведеться перемогти сатану
і вбити вампіра.
І якщо знайдете будь-які документи, виписані на пред'явника,
що можуть послужити церкві, заберіть їх.
Банки, номери рахунків, компанії, документи, підписані важливими людьми:
міністрами, бізнесменами тощо. Хай скажуть своє слово.
Гаразд.
Ну що, ходімо?
Тату?
Тату.
До чого ж набридли.
Ходімо?
Тату?
Зграя непманів, яка прийшла пограбувати це місце,
навіть не знала, що справжнім скарбом тут
завжди були книги, які мій син збирав усе своє довге життя.
Листи Наполеона до брата.
Щоденники Дарвіна.
Перше видання «Майн Кампф» Адольфа Гітлера.
Декларація незалежності Чилі.
І кілька інших самоцвітів, які ми продамо з аукціону за мільйони фунтів.
Ось чого досяг граф.
Окрім убивств, справою його життя було перетворити нас на героїв жадібності.
КОВЧЕГ
Відомо, що серця вампірів — найсмачніші з усіх.
Вони також найефективніші для оновлення наших тіл.
Важко це пояснити, але кожне волокно серця, яке ми ковтаємо,
робить нас молодшими.
Мій син уважав за краще залишитися в цій країні-руїні.
У мене особливо не було вибору.
Діти нині роблять усе що їм заманеться.
Він каже, що усі найнебезпечніші ліві
зосереджені тут.
Побачимо.
Можливо, мені буде навіть цікаво
бути багатими у країні бідних.
Якщо хочеш, щоб хтось щось сказав, попрохай чоловіка.
Якщо хочеш, щоб хтось щось зробив, попрохай жінку.
КІНЕЦЬ
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька