Я візьму. Дякую.
Перепрошую.
Даруйте.
Вибачте.
Матінко, чому ви ховаєтеся?
Скоро початок, а він ще не прибув.
Нен, лорда Річарда досі немає.
Усе добре. Спускайтеся.
Що в цьому доброго?
- Кончіта вдягнена? - Так, майже. Спускайтеся.
Я не повинна була стати головною героїнею.
Охоче дозволила б
- Джинні, своїй сестрі... - Він приїде.
...і подругам за це все змагатися.
Бо я знаю, що приїде.
Дівчат навчають вірити, що історія, яка не є історією кохання –
це трагедія.
- А я не мала охоти... - Ану ж не приїде?
...вплутуватися ні в те, ні в те.
Усі знали, що в моєї найкращої подруги – історія кохання.
Запаморочливий роман з вродливим англійським лордом
може плавно перетекти лише в пишне світське весілля
і остаточно засвідчити –
усі, хто ще не заздрить Кончіті, скоро заздритимуть.
Але ніхто не позаздрить нареченій, чий жених не прийшов.
Щось видно?
- Нічого. А внизу? - Гості майже не помітили.
- Кончі, він приїде. - Сьогодні мав бути
найпрекрасніший день. Усі позʼїжджалися.
Ненавиджу його. Ти не уявляєш, як я його зневажаю.
Боже.
Авжеж, я люблю його. Знаю, що люблю. Я кохаю його.
Просто я мала б зрозуміти.
Учора він здавався таким далеким.
Річард ніколи не буває далі,
- ніж отут. - Нен.
Треба було йому сказати?
Але я не хочу, щоб він одружувався з примусу,
я хочу, щоб одружився, бо мене обожнює.
Так.
Я пропаща.
Де він?
- Майже всі гості зібралися... - Усе буде добре.
А може, почнемо вдягатися,
- а він от-от зʼявиться... - Ні, Нен. Я не знаю.
- Що робити? - Я підніму.
Ні, Нен, дурненька.
Ти що надумала?
Стій. Куди ти полізла?
- Нен, ти здуріла. - Я дістану.
- Господи. - Що вона робить?
Сміливиця!
Не думайте, я не втікаю.
- Ні! - Вибачте.
А вам конче необхідно...
- Дістала! Дістала! - Так! Так, Нен!
Нен, ти страшенна нечупара.
Хто не мріє таке почути?
Заходьте! Весілля!
- Моє весілля. - Так, там весілля.
- Про яке ніхто не хоче говорити. - Приведи себе до ладу!
- Перед весіллям. - Ви чули.
Либонь, весілля – взірець чистоти.
- Так. - Усі так метушаться.
Ви хочете одружитися?
Ні... Я не... Це була не...
Це не пропозиція.
- Нен. Я без тебе не впораюся. Зайди. - Аннабель, не влаштовуй переполоху.
З матерями непросто.
Це не моя мати. Гувернантка, міс Тествеллі.
- Будь ласкава, зайди. - Іду.
Мені справді треба...
Нен, дивися, він їде! Екіпаж Діка.
Авжеж, їде!
- Нен, поквапся! Я вдягаюся! - Приїхав!
Я виходжу заміж!
Нен.
Послухай. Не кажи ні слова.
Я за всю ніч повік не склепив. Віддай це Кончіті.
Ні. Ти й сам не хочеш, щоб вона це читала.
У Кончіті немає нічого поганого.
Авжеж, нема. Але мої батьки проти.
Не кажи, що батьки.
Ясна річ, вони не схотіли приїхати.
Від мене в найкращі часи сама морока.
Хіба це літо не було найкраще?
- З Кончітою? - Так.
Кращого я не знав. Але чи приживеться вона в Англії?
Чи приймуть її?
Кончіта – не з тих, кого й не помітиш.
Вона мов сонце.
- А сьогодні... - Усе про людське око.
Кончітин тато гордий, що ти лорд,
і показує всьому Нью-Йорку свої статки.
А Кончіта кохає тебе.
Боже.
Так. А що від тебе вимагають батьки?
Не знаю. Думаю, їхати додому й поводитися розважливо.
- Боже, Нен. Вона – чудо. - Так.
- Я від неї пʼянію. - Так! Тільки ти й Кончіта.
Кому треба розважливість? І щоб життя минало непомітно?
А ти куди?
Усередину, одружуватися зі своєю прекрасною...
дивовижною нареченою!
Нен,
перекажи Кончіті, що я її кохаю.
Вона й так знає, дурнику.
Візнику, до парадного входу. Я одружуюся.
Нікого красивішого за тебе я в житті не бачила.
Окрім Джинні.
А ще Ліззі.
І пуделя.
Тоді ти в найкращій пʼятірці.
- Пʼятірці? - У шістці, це вже точно.
Авжеж, тобі зовсім не цікаво, милуються тобою чи ні.
Не цікаво, щоб милувалися чоловіки.
А сама я можу милуватися.
Яка ти складна. Ми складні.
- Я виберу... - Кончіто, яка ти прекрасна.
Неймовірна краса.
Дівчата, за новий світ.
Шлюби, чоловіків, бали.
Не конче в такому порядку.
А що перше?
Що перше?
Дорогенькі, на першому місці завжди – ми.
- Завжди. - Завжди.
Клятва на крові чи на шампанському?
- Шампанське! - Аякже!
КОНЧІТА КЛОССОН
ДЖИННІ СЕНТ-ДЖОРДЖ
ЛІЗЗІ ЕЛМСВОРТ
МЕЙБЛ ЕЛМСВОРТ
НЕН СЕНТ-ДЖОРДЖ
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕДІТ ВОРТОН
МИСЛИВИЦІ
Удачі.
Ти ж не забудеш мене, коли поїдеш в Англію?
Як ти кажеш, тебе звати?
Краса.
- Будь святом. - Ми і є свято.
Скоріше б зняти ці підвʼязки. Вони такі кусючі.
Дами.
Перепрошую.
Надворі.
- Пробачте. - Ви пробачте.
Врізаюся в людей на сходах.
Так. Головне – їх не затоптати.
Зазвичай я повільно спускаюся сходами, не біжу.
Можу пострибати,
коли внизу чекає щось особливо приємне оку.
Це найгірша мить мого життя, але треба їхати.
- Куди? - Додому. Моя мати помирає.
Даруйте. Не віриться, що кажу це вголос.
Але ці лікарі, вони не завжди...
Вони взагалі нічого не знають.
Словом, місце на кораблі зʼявилося тільки сьогодні,
хоч як я всіх просив. Тому я вже...
Ви потрапите додому, і матуся зрадіє, вас побачивши.
От би ви майнули зі мною.
А я майнула. Звідти сюди.
Наша перша подорож.
До речі, я Нен. Нен Сент-Джордж.
До побачення, Нен Сент-Джордж.
Ми тут. У вишуканому товаристві.
- Минуло всього пʼять років. - Пʼять коротких років.
Дорогенька, коли ми були сусідами в старій маленькій Саратозі,
хто міг подумати...
Що ви переїдете сюди одразу за нами.
Який невишуканий сміх.
Люба, ти вже тут.
Насолоджуйся.
Леді.
Здається, звідси найкраще видно все свято.
Це місіс Перамор.
Прийшла. Яка в неї сукня.
Місіс Перамор.
Ми надіялися спитати у вас про запрошення на Бал асамблеї.
Місіс Перамор, я місіс Сент-Джордж.
А це моя Джинні. Дружка нареченої.
- І моя Ліззі. - Так. Сент-Джордж.
- Родина з Саратоги. - Тепер ми живемо в місті.
- Мій чоловік виграв на біржі... - Молодець він. Молодці ви всі.
Місіс Клоссон,
- ваші канапе достойні лорда. - Дякую.
Вибачте, мамо, я повинна була...
- Ні. Ти все зробила як слід. - Місіс Сент-Джордж,
на жаль, у цьому сезоні ви не зможете відвідати якийсь бал у Нью-Йорку.
- Не бачу причини, адже... - Моя мати...
Леді Бріттлсі.
Безумовно.
Моя мати наполягає, щоб я запросив вас з дочками,
Кончітиними дружками, в Лондон.
Лондон?
Той самий Лондон? В Англії?
- Усіх Кончітиних дружок? - Подейкують, місіс Перамор,
що для деяких дівчат з достатком Нью-Йорк став затісним.
- Дуже тісним, цілком погоджуюся. - Я теж погоджуюся, цілком.
І постала нагальна потреба...
Початок сезону.
...щоб Джинні та інших дебютанток
могли представити на Балу дебютанток.
Королеві.
Це дуже любʼязно з боку леді Бріттлсі.
До речі, місіс Перамор,
у наступному сезоні, коли Джинні повернеться – якщо повернеться, –
можливо, вона погодиться відвідати ваш камерний Бал асамблеї.
Міс Тествеллі, а ви знайомі з лордом Річардом?
Аннабель, як ти невдовзі пересвідчишся,
Англія дуже тісна.
Учора написала леді Гоуплі, просила нагадати...
Леді Гоуплі не має права про щось мені нагадувати.
У Джин Гоуплі дебют цього тижня на Балу королеви.
І ти знаєш, що її майбутнє – у твоїх руках.
Матінко, Джин Гоуплі повинна знати,
що я не одружуся з жінкою, яка полює на мене заради титулу.
Теодоре, в неї чиста шкіра, ясні очі, рівні плечі.
І вона не пуста, не те що деякі.
Такі оказії сповнюють мене...
Ти замінив би себе механічним герцогом Тінтаджельським,
якби твоя воля.
Погляди я можу витримати.
Але шум і нісенітниці...
Тільки подивитися, Теодоре. Заради мене.
І юної леді шляхетного походження.
Сядь на місце. Нен.
Дивіться, англійське дерево.
Англійський живопліт!
Англійська вівця в англійському полі.
Як ся маєш, вівце?
Нен, прошу тебе.
Джинні, зачіска розтріпається.
Як думаєте, що Джинні зробить з волоссям?
Зачіску.
Можливо. Втім, Ліззі, я певна, лорд помітить, що в тебе воно блискучіше.
Просто кажу, що твій колір обличчя засліплює порівняно з Ліззі.
Ліззі – моя найкраща подруга.
Напевне, нас помпезно зустрінуть лорд і леді Брайтлінґсі.
Вони Бріттлсі, матінко.
Я вам сто разів казала.
«Бріттлсі». Ось як треба вимовляти.
Та я ніяк не можу запамʼятати.
Я певна, батьки лорда Річарда – люди з великим шармом.
Ви в них працювали. Вони такі?
З шармом?
Так. Так...
по-своєму.
Як їх багато наїхало, це жахіття.
Дебютантки лише Вірджинія та Елізабет, найстарші.
А вони припливли сюди всім кагалом.
Джеймс, ти ж розумієш, що як другий син,
ти мусиш або заробити статки, або одружитися з ними.
Так, це нувориші. І я певна, вони жахливі,
але якщо вигнанниці Нью-Йорка полатають нам дах,
то доведеться терпіти вторгнення.
Принаймні ми не намокнемо.
Мене продадуть тій, що більше заплатить?
А вибір у мене є?
Авжеж, є. Їх двоє.
Нен, він там без мене – як без рук?
Тато? Ще б пак.
А ви без нього здаватиметеся вищою.
Надіюся, ви, дівчатка, завжди будете високі.
Ми? Та ми велетки.
Джинні взагалі як хмарочос.
- Мейбл! - Я тебе бачу!
Разом усі ми будемо як хмарочоси.
Цікаво, чи Кончіта ще не луснула від щастя.
Дівчата!
Дівчатка, привіт!
Дівчата!
Кончі!
- Нен! - Яка ти.
Ти прекрасна.
Божечку.
Дівчата, дівчата.
Ані секунди на місці не стоять. Жодна.
Такі метушливі.
Пильнуй, бо вже метушаться в наш бік.
Незчуємось, як в Англії не лишиться ані родини
без американської отрути у венах.
А без них у нас не буде коштів на отруту...
і на вени.
Розглядаєш товар?
Просто дивлюсь у вікно.
Мамо, вони всі багаті, як Кончіта?
В одної батько – в американській армії.
Американській армії? Нема такої.
Він у них полковник.
У Сполучених Штатах навіть дантисти – й ті полковники.
Дівчата, ви не уявляєте, як жахливо
вагітність позначається на танцях.
Ходімо. Я покажу вам будинок.
Думаєте, ми стали гірше танцювати після вагітності?
Я не мала жодних нарікань.
Місіс Елмсворт, яке благословення, що Кончіта має невдовзі народити.
Воістину, вона розквітла.
Буквально через кілька місяців після весілля.
Авжеж, тут удають, що початок сезону – це поява королеви,
але це тільки легка передобідня закуска.
Усе найцікавіше починається ввечері. На балу.
Надіюся, ви привезли вбрання й прикраси.
Усі лондонські дівчата до нестями мріють про Бал дебютанток.
Вони все життя чекають нагоди побачити справжнього герцога,
а потім пройтися сходами, щоб знайти чоловіка.
Вони так пишаються старовиною, що забувають – у сучасному світі
є радіатори
і електрика.
Кончі, у тебе все добре?
Цей будинок кишить зміями. Гляди, щоб не вкусили.
Як думаєте, у всіх «метелики» в животі?
Дорогенька, наші чоловіки заробили гроші всього-на-всього торгівлею,
тому наші метелики низькопробні.
Як ми сміємо існувати?
Пʼять років у нас перед носом грюкали дверима.
Дивно, як у нас носи не сплющилися.
Звикайте до океану мовчання і плавайте в ньому, як можете.
Я ще не втопилася.
Правда ж, райський супчик?
Дуже червоний. І теплий.
- Адже теплий, місіс Елмсворт? - Безумовно, теплий.
Я вже тепер знаю, що англійці
вміють підігрівати суп.
Але не занадто теплий. Така втіха, леді Брайтлінґсі.
- Бріттлсі. - Бріттлсі. Леді Бріттлсі.
Річарде, ми сумували за вами в Нью-Йорку.
А от він був зайнятий і не сумував.
Англія фонтанує видами діяльності й можливостями для чоловіків.
Дивовижно, що ми, дівчата, мусимо сидіти вдома
й чекати на їхнє повернення.
Що там завтра, Річарде? Коні, стрільба, карти?
Надіюся, не все одразу.
Це було б...
Верхи на коні.
На коні.
У вас гарні картини, лорде Сідон.
Усі гарні?
Ну, я...
Більшість мені подобається.
Коштують, напевно, цілий статок.
Яке щастя, що їх не мусять продавати.
Річард має талант знаходити те, що приносить гроші.
Це леді Джейн Ґрей?
- Ле... Де? - Її портретів існує так мало.
Думала, художник Джордж Ґауер.
Але якщо це леді Джейн Ґрей, тоді...
Для Ґауера зарано.
Я думала, що бути королевою девʼять днів –
це дуже мало, але передумала, коли перетнула Атлантику.
Дотепно.
А яка ваша думка про цей портрет, міс Сент-Джордж?
Мені подобаються її руки.
Невже тільки пів на одинадцяту?
Тут не годинники повільні, а вся країна.
Дівчатка, я так зголодніла за красою і балачками.
А Сідон сьогодні не голодував.
Може, завтра на балу спробуєш не привертати уваги.
Так. Неодмінно.
Я дам тобі висловити фахові мистецькі спостереження.
«Мені подобаються її руки».
Я за цим простежу.
Годі.
Ти хоч нігті чистиш? Порося.
Стривайте. Я маю показати вам сукню, в якій буду завтра.
Зараз я... Перестаньте.
Я встаю.
Воно того варте.
Вище підборіддя, дорогенька. Все одно з нас двох красуня – ти.
Рано чи пізно стану колишньою красунею.
Що, на бога, ви всі там робите?
Поводимось як люди.
- Кончіто, тут не Нью-Йорк. - Я знаю.
А як же «бути святом»?
Тепер ти леді Мерабл, тому пора бути дружиною.
Тут ніхто так не поводиться. Я просив тебе бути чемною.
- Заведи собаку. - Приїхати сюди – твій вибір.
Мій вибір – це ти. Я люблю тебе.
А я – тебе.
Але з обох боків усі зиркають і глузують.
Це поле бою.
Я повернуся наступного тижня.
Ти їдеш? Коли дружина в такому стані?
До пологів ще кілька тижнів.
А як же бал?
Вибач. Мені треба на якийсь час поїхати звідси.
Без тебе мене туди не пустять.
- Кончіто, вибач. - Тож я не йду. Прекрасно.
- Кончі, все добре? - Ні, недобре.
Я не йду на бал.
Байдужості та несхвалення мені й удома вистачає.
А я казав.
Можливо, Англія не для неї.
- А ще ти казав, що пʼянієш від неї. - Спʼяніння – це дуже приємно.
Безумовно. Але не щодня.
Не зранку до ночі. Не під пильними поглядами батьків.
Думаєш, після похорону стане легше.
Але, звісно, не стає.
Тож завтра Бал дебютанток?
Так.
Що ще можна вдіяти?
Вродливішої за твою матір жінки я не бачив.
А до малювання не надавалася.
«Якомога нижче», – навчала міс Тествеллі.
А потім королева простягне руку...
І ти її лизнеш.
Як думаєш, королева помітить, якщо вибʼється локон?
Матінка точно помітить.
Обовʼязково. І памʼятай – підборіддя вгору, очі вниз.
Говори з усіма чоловіками, але короткими словами,
щоб нікого не сконфузити.
Не питайте. Птаха спіткала тяжка доля.
Джинні. Весь Лондон буде від тебе в захваті.
Дівчата, обіцяйте танцювати до упаду.
Ти бачила моє взуття?
- Я ходити не можу. - Я сама.
Танцювати до упаду. Чула?
Давай, Нен! Давай!
Джинні, вставай.
Дівчата, не час бавитися. Екіпажі от-от подадуть.
Джинні, це твоя нагода.
Вона тільки одна, тому серйозніше.
- Уперед, уперед. - Кончі...
усе добре?
Люба, я покохала його не за те, що він лорд.
А тепер він наче й не чоловік.
Ми сіли на корабель як рівні,
та з кожним дюймом наближення до свого дому
він віддалявся від мене.
Боже, яка я щаслива, що ви приїхали.
Слухай, Нен...
коли почнуться пологи, ти зможеш...
Я буду поряд.
- Так. - Я буду. Неодмінно.
- Добре. - Так.
- Бо це ж справжня дитина. - Так.
Як це взагалі...
Вона буде схожа на мене. Везуча дитинка.
Для цього діти й призначені,
але зовні вона не буде така, як вони.
Ану ж на мою дитину дивитимуться так само, як на мене?
Я буду з тобою. Обіцяю.
- Справді? - Так. Неодмінно.
Нен.
То дівчата просто спускаються сходами,
а чоловіки обирають по одній?
Жаль, що з нами немає Кончіти.
Який торт.
Я б на нього глянула, але я ледве ходжу.
Ці туфлі мене замучать.
А чому всі...
- Хто це? - Почесний гість,
герцог Тінтаджельський.
- Герцог? - Ні.
Найбажаніша партія в Англії.
Нен.
Ідіть, дівчата. Дивіться під ноги.
Але я чула, що мати герцога вже зробила вибір за нього.
Он вона, дивіться. Джин Гоуплі.
А герцог – слухняний син.
Он вони.
Вище голову, Джинні. Плечі назад.
Чотирнадцята у формі.
Нен?
Кажуть, американки.
Прямолінійні, вульгарні.
Уявіть: по вінця напхані грошима.
Уявіть їх на спинах з розставленими ногами.
Або уявіть, що це теж люди, яким не цікава ваша думка,
яким байдуже, чи ви король, чи містер.
Нен Сент-Джордж.
Вікно, сережка, сходи.
Вибачте, я сиплю словами.
Ви.
То що, ви надивилися?
Вони як худоба.
Це доволі грубо. Як на мене, вони всі гарненькі.
Гарненькі, не те слово,
але вони теж люди – дотепні, розумні.
Як ваша мати?
Дуже співчуваю.
Ходімо?
Авжеж.
Ходімо?
Не знаю, що я хочу – зʼїсти його чи сховатися всередині.
Вечір великий. Буде час і для того, і для того.
Сумуєте за нею?
Це не просто смуток.
Ніхто не замінить матері.
Я сумую за світом, у якому була вона.
Та насправді я і за батьком сумую,
навіть коли ми вдвох у кімнаті.
Який жах. Що це було?
Танцюємо далі.
Це дуже погано?
Гірше бути не може.
Вас не можна пускати на висоту.
- Сережки, туфлі... - Сережку кинула не я.
Надалі, якщо станете хоч на стілець...
То що? Що ви зробите?
Зупиню вас. Мабуть.
Якось.
Аннабель!
Я ж казала. Отака вона незацікавлена.
Учора за вечерею так само було.
Як у її присутності мене люди помічатимуть?
Зараз ти привертаєш неабияку увагу.
Але я так стараюся і так втомилася,
а сукня така тісна.
А Нен навіть не любить цього всього:
лордів, титулів. Вона вважає, що це дурниці.
Так. Це ідіотизм. Кому таке треба...
Мені треба. Подобається. Я хочу з кимось познайомитися.
Ми такий шлях подолали, а ти наробила переполоху,
як завжди, і тепер усе пропало.
Я певна, сестра старається незгірш за тебе.
Вона кинула туфельку в торт.
Чому ти завжди на її боці, заступаєшся за неї?
Сама хоч розумієш?
Де твоя гордість?
Моя гордість, Вірджиніє?
Вона тут.
На цьому місці.
Моя гордість – це Нен і ти. Мої донечки.
Вибач.
- Ти не розумієш, Нен. Не розумієш. - Що?
Тут не краще, ніж у Нью-Йорку. Нас ненавидять з іншої причини.
- А мені треба бути помітною. - Але тебе помітили.
- Там усі говорили... - Мені на крихту щось вдалося.
А ти постійно всіх зачаровуєш,
можеш сказати щось цікаве, дотепне,
а чоловіки злизують торт з твоїх пальців.
- Не чоловіки, а один чоловік. - Це не жарти, Нен.
Це все моє життя. Воно важливе.
Матінка завжди за тебе горою, ти в неї на першому місці.
Коли я добре щось роблю, вона каже: «Нен також».
Але ти тут ні до чого.
Тобі не повинні так потурати, бо ти не її дочка.
Що?
Дарма я це сказала.
Що сказала? Що ти сказала?
- Ні, Нен. - Що ти сказала?
Я не винна, що це приховали.
Я була маленька.
- Ти ж знаєш тата. Це... - Що приховали?
Татова «симпатія» народила...
Матінка хотіла уникнути скандалу.
Ніхто не знав і не знає.
Нен, я не повинна була казати. Вибач.
Прошу, не кажи мамі, що я розповіла.
- Прошу, Нен. - Ось ви де.
Аннабель, ми подолали такий довгий шлях,
і ти справді надміру привертаєш до себе увагу.
Тож міс Тествеллі любʼязно запропонувала завтра на світанку
- на тиждень-два... - Можна буде виспатися, Нен.
Замки, про які ми говорили. Свіже морське повітря в Корнволлі.
Леді Гоуплі каже, що Джин чекала тебе на балу.
Вона вільна чекати.
А ти для чого вільний, Тео?
Для спокою, матінко,
доки не стріну ту, якій байдуже до герцогів.
Не знаю, де можна знайти таке створіння.
Набридло, що на мене полюють, як на дикого звіра.
Піду розімну ноги.
Нен?
Нен!
Ви говорили з банком?
Там гірше, ніж я думав.
Як справи з американкою?
Я її бачив...
і думаю, все за планом.
У такому разі тобі знадобиться.
Належала твоїй матері.
Заради всього святого,
цілі покоління англійок справлялися з цією роботою
без зайвого дурного галасу.
- Дитинка виходить. - Добре.
Сильно тужтеся. Розумниця.
Я не знала, що хтось...
Я вас налякав...
Якби я знав, що тут є хтось інший, я...
Вибачте.
Нічого.
Бачу, не моє.
Ні. Вам би це все...
- Вам у цьому буде... - Тісно?
- Так. - Так.
Ви художник?
- Я малюю. - Справді?
А я тут...
Я дивилася на маяк.
Хіба це не...
Кращого місця для малювання не придумаєш,
хоч я й пензля до пуття не тримала.
На пляжі ми всі стаємо художниками.
Так. Це не тільки пляж. Погляньте на ці скелі.
А замок! Ви бачили цей замок зблизька?
Надзвичайний.
Погоджуюся.
- Словом, я... - Словом...
- Я вже... - Так.
Я Нен.
Тео.
- Тео? - Тео.
Можна?
Боже. Це я схибив.
Це...
- Ну, я... - Це птах.
- Якби... - Прекрасний.
Ну, це схоже на...
- жабу чи що. - Ні.
Невдалий, тому я почав спочатку...
ніби.
Уявіть, що тут може постати.
Даруйте, але це велика рідкість –
так невимушено розмовляти з незнайомою людиною.
Думаєте? А мені здається, так легше.
Можливо, ми ще...
Я часто сюди спускаюся, помалювати чи поплавати.
На жаль, ми вертаємося додому, в Нью-Йорк.
Що ж, страшенно прикро.
Удачі з птахожабами.
Дякую.
На все добре.
Бувайте.
Переклад субтитрів: Олена Любенко