Den tar jag. Tack.
Ursäkta mig.
Ursäkta.
Mamma, varför smyger du omkring?
Det börjar snart, och han är inte här.
Nan, lord Richard är inte här.
Ingen fara. Gå ner.
Hur kan du vara så lugn?
- Är Conchita klädd? - Jadå. Gå ner.
Jag var aldrig menad att bli huvudpersonen.
Jag låter hellre
- min syster Jinny... - Han kommer säkert.
...och mina vänner stå i centrum.
Jag vet att han kommer.
Flickor får lära sig att tro att om livet inte är en kärlekshistoria,
är det en tragedi.
- Jag var inte intresserad... - Om han inte kommer?
...av varken det ena eller det andra.
Hela världen visste att min bästa väns liv var en kärlekshistoria.
En stormande romans med en stilig engelsk lord
måste följas av ett stort societetsbröllop,
för att se till
att den som ännu inte är avundsjuk på Conchita, snart blir det.
Men ingen är avundsjuk på en brud vars brudgum uteblir.
Syns han till?
- Nej. Och där nere? - Gästerna har knappt märkt nåt.
- Men idag skulle ju bli... - Conchie, han kommer.
...en sån underbar dag. Och hela världen är ju här.
Jag hatar honom. Du anar inte hur jag avskyr honom.
Jösses.
Det är klart att jag älskar honom. Det vet jag ju.
Jag borde ha anat nåt.
Igår kväll verkade han så långt borta.
Richard är aldrig längre bort
- än här uppe. - Åh, Nan.
Jag borde ha berättat för honom.
Men jag vill inte att han ska äkta mig för att han är tvungen,
utan för att han avgudar mig.
Ja.
Jag är förstörd.
Var är han?
- De flesta gäster börjar redan... - Det ordnar sig.
Du kan väl börja sätta på dig klänningen,
- och han kommer närsomhelst... - Nej, Nan, jag vet inte.
- Vad ska vi ta oss till? - Jag hämtar det.
Nej, Nan, din dåre.
Vad gör du?
Sluta. Vad gör du?
- Nan, du är galen. - Jag hämtar det.
- Herregud. - Vad gör hon?
Titta på flickan!
Jag rymmer inte eller så.
- Nej! - Förlåt mig.
Ska du verkligen...
- Jag har det! - Ja! Ja, Nan!
Nan, du ser förskräcklig ut.
Precis vad man vill höra.
Kom in! Bröllopet!
- Ja, mitt bröllop. - Ja, det ska bli bröllop.
- Och ingen vill prata om det. - Kom in och snygga till dig!
- För bröllopet. - Jaså, du hörde om det.
Man kan inte vara ren nog för ett bröllop.
- Ja. - Vilket ståhej.
Vill du gifta dig?
Nej... Jag... Det var inte...
Det var inte ett frieri.
- Nej. Kom nu. Jag behöver dig. - Annabel, sluta orsaka uppståndelse.
Mödrar är jobbiga.
Det är inte min mor utan guvernanten ms Testvalley.
- Kom in nu. - Ja.
Jag måste verkligen...
Åh, Nan, titta! Han kommer. Det är Dicks droska.
Det är klart att han kommer!
- Nan, kom! Jag måste klä mig! - Han är här!
Jag ska gifta mig!
Nan.
Du, säg inte ett ord.
Jag sov inte en blund i natt. Ge det här till Conchita.
Nej. Och jag tror inte att du vill att hon ska få det.
Det finns inget ont i Conchita.
Självklart inte, det är mina föräldrar.
Skyll inte på dem.
De ville förstås inte komma.
Jag ställer bara till besvär.
Men var inte sommaren underbar?
- Med Conchita? - Ja.
Helt fantastisk. Men skulle hon fungera i England?
Kommer hon att passa in?
Conchita är ingen blyg viol.
Hon är som solen.
- Och idag... - Idag är för syns skull.
Conchitas far älskar att du är en lord,
och vill visa för hela stan hur rik han är.
Conchita älskar dig.
Jösses.
Ja. Vad vill dina föräldrar att du ska göra?
Jag vet inte. Komma hem och uppföra mig förnuftigt, antar jag.
- Jösses, Nan. Hon är rena undret. - Ja.
- Hon gör mig berusad. - Ja! Det är du och Conchita.
Vem vill vara förnuftig? Vem vill att livet ska gå förbi oförmärkt?
Vart ska du ta vägen?
In i huset, och gifta mig med min vackra...
...underbara fru!
Nan,
hälsa Conchita att jag älskar henne.
Det vet hon redan, dumbom.
Kusk, huvudingången, tack, Jag ska gifta mig.
Du är det vackraste jag har sett.
Frånsett Jinny.
Och Lizzy.
Och pudeln.
Nåja, du är bland topp fem för mig.
- Topp fem? - Nej, men topp sex.
Du är förstås helt ointresserad av att bli beundrad.
Jag är ointresserad av den beundrande mannen.
Jag kan väl beundra mig själv?
Du är komplicerad. Vi är komplicerade.
- Det är okej, jag... - Conchita, så vacker du är.
Du är jättefin.
Flickor, skål för en ny värld.
Äktenskap, män, fester.
Kanske inte i den ordningen.
Vilket kommer först?
Kära ni, vi kommer alltid först.
- Alltid. - Alltid.
Ska vi svära på det i blod eller champagne?
- Champagne! - Självklart!
BASERAD PÅ ROMANEN AV EDITH WHARTON
Lycka till.
Du glömmer mig väl inte när du åker till England?
Vad heter du nu igen?
Wow.
- Var festen. - Vi är festen.
Jag måste ta av mig strumpebanden. De kliar så.
Mina damer.
Förlåt.
Möt mig.
- Förlåt. - Förlåt.
Jag stöter ihop med folk i trappor.
Ja. Det är lätt gjort när man dansar i trappan.
Ja. Jag brukar annars gå städat nedför trappor.
Kanske skutta lite,
om det finns nåt nedanför som det gläder mig att se.
Det är mitt livs värsta timing, men jag måste fara.
- Vart? - Hem. Min mor är döende.
Förlåt, tänk att jag säger det högt.
Inte för att läkare vet allt...
De vet sällan nånting.
Jag kunde inte få nån överfart förrän ikväll,
vem jag än bad. Men jag måste verkligen...
Far hem, så blir din mor glad att se dig.
Om du bara kunde följa med.
Det gjorde jag. Från dit till hit.
Vår första resa.
Förresten, jag heter Nan. Nan St. George.
Adjö, då, Nan St. George.
Vi är här. Vi är mitt i det.
- Och det tog bara fem år. - Ja. Fem korta år.
Kära du, när vi var grannar hemma i gamla Saratoga,
vem kunde ha trott...
Att när vi flyttade hit, kom ni strax efter.
Det ouppfostrade skrattet.
Raring, du är här nu.
Njut av det.
Mina damer.
Tja, här är väl bästa utsikten över festen.
Det är mrs Paramore.
Hon kom. Vilken klänning.
Åh, mrs Paramore.
Vi hoppades råka på er med anledning av inbjudningarna till societetsbalen.
Jag är mrs St. George, mrs Paramore.
Och det här är min Jinny. En av brudtärnorna.
- Och min Lizzy. - Visst ja, St. George.
- Familjen från Saratoga. - Vi bor i stan nu.
- Min man lyckades bra på börsen... - Roligt för honom. För er alla.
Mrs Closson,
- era kanapéer är utsökta. - Men tack.
Förlåt, mamma, skulle jag...
- Nej. Du gjorde det du skulle. - Mrs St. George,
tyvärr kan ni inte delta i nån bal i New York den här säsongen.
- Jag förstår inte varför... - Min mor...
Lady Brightlingsea.
Ja, naturligtvis.
Ja. Min mor insisterar på att jag bjuder er och era döttrar,
Conchitas brudtärnor, till London.
London?
London? London i England?
- Alla Conchitas brudtärnor? - Det har sagts, mrs Paramore,
att för vissa förfinade flickor har New York blivit för begränsat.
- Mycket begränsat, instämmer verkligen. - Ja, jag instämmer också.
Och det föreligger en brådska...
Säsongen börjar.
...för att Jinny och de andra debutanterna
ska hinna presenteras vid debutantbalen.
För drottningen.
Drottningen.
Det är verkligen vänligt av lady Brightlingsea.
Jo, mrs Paramore,
nästa säsong då Jinny återvänder, om hon gör det...
...kan hon nog övertalas att titta in på er lilla societetsbal.
Ms Testvalley, känner du lord Richard?
Tja, Annabel, som du kommer att märka
är England en mycket liten plats.
Lady Hopeleigh skrev igår och bad mig påminna...
Lady Hopeleigh behöver inte påminna mig om nånting.
Jean Hopeleigh debuterar denna vecka vid drottningens bal.
Och du vet att hennes framtid vilar i dina händer.
Mor, Jean Hopeleigh borde veta
att jag inte gifter mig med nån som jagar mig för titeln.
Hon har fin hy, Theodore, är intelligent och balanserad.
Hon är inte ytlig, som vissa.
Såna tillställningar gör mig...
Du skulle väl ersätta dig själv mot en mekanisk hertig
om du fick bestämma.
Jag kan stå ut med stirrandet.
Men oväsendet och allt nonsens...
Bara titta, Theodore. För min skull.
Och en ung förfinad dam, snälla du.
Kom in med dig. Nan.
Titta, ett engelskt träd.
En engelsk häck!
Och engelska får på en engelsk äng.
Hur mås det, får?
Snälla Nan.
Jinny, du förstör håret.
Hur kommer Jinny att ha håret ikväll, tror du?
På huvudet?
Kanske det. Men Lizzy, en lord märker nog att ditt hår är glansigare.
Jag säger bara att din hy är mycket finare än Lizzys.
Lizzy är min bästa vän, mamma.
Vi blir säkert varmt välkomnade av lord och lady "Brightlingsey".
Det heter "Brittlesey", mamma.
Jag har sagt det hundra gånger.
"Brittlesey." Så uttalas det.
Typiskt mig. Jag kan inte få in det i skallen.
Lord Richards föräldrar är säkert charmerande.
Du har jobbat åt dem. Är de det?
Charmerande?
Ja. Ja...
...på sitt eget sätt.
Det kommer en hel hop av dem.
Bara Virginia och Elizabeth, de två äldsta, är debutanter.
Ändå måste de komma hela högen.
James, du vet att som näst äldsta son
måste du skapa dig en förmögenhet eller äkta en.
De är nyrika allihop, visst. Och de är säkert hemska,
men om New Yorks avskrap kan laga våra tak,
kanske vi måste stå ut med invasionen.
Vi har ändå fast mark under fötterna.
Så jag ska säljas till högstbjudande?
Har jag nåt val själv?
Självklart. De är ju två.
Är han vilsen utan mig, Nan?
Pappa? Självklart.
Och jag hoppas att du står rakare utan honom.
Jag hoppas att ni flickor alltid ska stå raka.
Vi? Vi är jättar.
Se på Jinny, rena skyskrapan.
Mabel!
Och vi kan alla vara skyskrapor ihop.
Jag undrar om Conchita har spruckit av glädje än.
Flickor!
Hej, flickor!
Flickor!
Conchie!
- Nan! - Se på dig.
Du är helt perfekt.
Kära nån.
Flickor, flickor.
De är aldrig stilla. Ingen av dem.
De lever om så.
Se upp när de lever om i vår riktning.
Snart finns det inte en familj kvar i England
utan amerikanskt gift i blodådrorna.
Men utan dem, hur ska vi ha råd med gift...
...eller blodådror?
Är du spekulant?
Bara en neutral åskådare.
Är alla lika rika som Conchita, mamma?
En av fäderna är i USA:s armé.
USA:s armé? De har ingen.
Han kallas "översten".
I USA kallas även tandläkare "överste".
Flickor, ni anar inte hur jobbigt
det är att dansa som gravid.
Vi går in. Jag ska visa er huset.
Har vi blivit sämre på att dansa sedan våra graviditeter?
Jag har inte fått några klagomål.
Vilken välsignelse, mrs Elmsworth, att Conchita är så tydligt gravid.
Långt gången.
Och så kort tid efter bröllopet.
De låtsas förstås att mottagningen hos drottning är säsongens början,
men det är bara aptitretaren.
Det verkligt roliga börjar på kvällen. Balen.
Så ni har väl tagit med era finkläder för imorgon?
Alla flickor i London väntar andlöst på debutantbalen.
De har väntat hela livet på att få se en riktig hertig,
och så paradera nedför trappan efter en make.
De är så stolta över hur gammalt allt är att de glömmer att
vi numera har värmeelement
och elektriskt ljus.
Conchie, mår du bra?
Det här stället är rena ormgropen. Akta så att du inte blir biten.
Tror du att alla har fjärilar i magen?
Kära du, våra makar blev rika genom affärer,
så våra fjärilar är underlägsna deras.
Hur vågar vi ens existera?
Fem år av dörrar som slås igen framför våra ansikten.
Konstigt att våra näsor inte är helt platta.
Vänj er vid ett hav av tystnad, och simma runt i det så gott ni kan.
Jag har inte drunknat än.
Visst är soppan utsökt?
Den är så röd. Och varm.
- Är den inte varm, mrs Elmsworth? - Nog är den varm, allt.
En sak jag har lärt mig om engelsmännen är
att de kan hålla soppan varm.
Men inte för varm. Det är det som är så bra, lady "Brightlingsea".
- Brightlingsea. -"Brittlesey". Lady B-Brightlingsea.
Vi har saknat er i New York, lord Richard.
Han har varit för upptagen för att sakna er.
England är sprängfyllt med aktiviteter och möjligheter för män.
Det underbara för oss flickor är att vi får sitta hemma
och vänta på att de ska komma tillbaka.
Vad är det imorgon, Richard? Ritt, jakt, kortspel?
Inte samtidigt, hoppas jag.
Det vore ju inte...
På en häst.
Jag tycker om era tavlor, lord Seadown.
Tycker du om allihop?
Nåja, jag...
Jag tycker om många av dem.
De är säkert värda en förmögenhet.
Vilken tur att de inte måste säljas.
Richard har förmågan att skaffa saker som är värda pengar.
Är det där lady Jane Grey?
- La... Var? - Det finns så få porträtt av henne.
En George Gower, tänkte jag.
Men om det där är lady Jane Grey, så...
Det vore för tidigt för honom, eller hur?
Jag har jämt tyckt att vara drottning i nio dagar
är en väldigt kort tid, men det var innan jag korsade Atlanten.
Väldigt bra.
Vad tycker ni om porträttet, ms St. George?
Jag gillar hennes armar.
Är klockan verkligen bara halv elva?
Det är inte klockorna som går sakta, det är hela stället.
Flickor, jag är utsvulten på skönhet och småprat.
Seadown var inte utsvulten ikväll.
Vid balen imorgon kanske du kan undvika att skapa uppmärksamhet.
Ja. Självklart.
Jag kan skapa utrymme för dina observationer som konstexpert.
"Jag tycker om hennes armar."
Jag ska se till det.
Sluta.
Petar du aldrig naglarna? Titta där.
Vänta. Imorgon måste jag visa er klänningen jag ska bära.
Jag ska... Sluta.
Jag ska gå.
Det kommer att bli värt det.
Upp med hakan, raring. Du är fortfarande den söta.
En dag är jag hon som brukade vara söt.
Vad i hela friden har ni haft för er där inne?
Varit mänskliga.
- Det här är inte New York, Conchita. - Det vet jag nog.
Vad hände med "att vara festen"?
Du är lady Marable nu, så det är dags att vara frun.
Folk här uppför sig inte så. Jag bad dig ju att sköta dig.
- Du borde skaffa en hund. - Du valde att komma hit.
Jag valde dig. Jag älskar dig.
Och jag älskar dig.
Men blickarna och nålsticken, alla på båda sidor.
Det är ett slagfält.
Jag återvänder nästa vecka.
Åker du bort? Med din fru höggravid?
Det är ju flera veckor till födseln.
Och balen, då?
Jag beklagar. Jag måste vara borta härifrån ett tag.
Utan dig låter de mig inte gå dit.
- Conchita, jag är ledsen. - Då går jag inte. Perfekt.
- Conchie, mår du bra? - Nej, jag mår inte bra.
Jag ska inte gå på balen.
Om jag vill bli ignorerad och ogillad, kan jag stanna hemma.
Jag sa ju det.
Hon kanske inte passar i England.
- Hon gör dig berusad, sa du också. - Ja, och det är kul att vara berusad.
Visst är det, men inte varje dag.
Inte hela dagarna. Inte när mina föräldrar ser på.
Man tror att det ska bli lättare efter begravningen.
Men det blir det ju inte.
Så, imorgon, debutantbalen?
Ja.
Vad mer står på programmet?
Din mor var den vackraste kvinnan jag nånsin har sett.
Hon gick inte att måla.
"Så djupt som möjligt", sa ms Testvalley.
Och sen sträcker drottningen ut handen...
Och man slickar den.
Märker drottningen om en lock hamnar snett, tro?
Mamma märker det.
Ja, det gör hon. Och kom ihåg, hakan upp, blicken ned.
Tala med varje man där men bara använda korta ord,
för vi vill inte förvirra nån.
Fråga inte. Det gick värre för fågeln.
Åh, Jinny. Vänta tills London ser dig.
Flickor, lova att dansa tills ni är yra.
Dansa? Mina skor går
- inte att gå i. - Jag kan.
Dansa tills ni är yra. Hör ni det?
Kom, Nan! Kom!
Jinny, kom.
Såja, flickor. Det är inte lekdags nu. Droskorna är på väg.
Jinny, det här är din stund.
Du får bara en, så ta den på allvar.
- Såja, såja. - Conchie...
...mår du bra?
Jag älskade honom inte för hans titel, eller hur?
Och nu är han knappt ens en man.
Vi bordade båten som likar,
men för varje tum han har kommit närmare hem
har han blivit alltmer distanserad.
Jösses, jag är så glad att du är här.
Du, Nan...
...när bebisen kommer, kan du...
Jag kommer att finnas här.
- Ja. - Det är klart att jag gör det.
- Bra. - Ja.
- För det är faktiskt ett barn. - Ja.
Hur kan man ens...
Och det kommer att likna mig. Lyckans ost.
Det är ju hela poängen med barn,
men det kommer inte att se ut som de.
Tänk om de ser på mitt barn på samma sätt som de ser på mig?
Jag kommer att vara här. Jag lovar.
- Säkert? - Ja, självklart.
Åh, Nan.
Så flickorna behöver bara gå nedför trappan,
och alla män väljer varsin?
Jag önskar att Conchita var här.
Vilken tårta.
Jag skulle gärna titta, men jag kan knappt gå.
Mina skor är så trånga.
Varför är alla...
- Vem är han? - Hedersgästen,
hertigen av Tintagel.
- Hertig? - Nej.
Det bästa partiet i England.
Åh, Nan.
Såja, flickor. Se var ni går.
Fast hertigens mor lär ha valt en brud åt honom redan.
Där, titta. Jean Hopeleigh.
Och hertigen är den perfekte sonen.
Där är de.
Hakan upp, Jinny. Axlarna bakåt.
Nummer fjorton är fin.
Nan?
Amerikaner, sägs det.
Frispråkiga och vulgära, alltså.
Tänk dig deras rikedomar.
Tänk dig dem på rygg med benen särade.
Eller tänk er dem som mänskliga varelser, som struntar i era åsikter
eller om ni är en kung eller inget alls.
Nan St. George.
Fönstret, örhänget, trappan.
Förlåt, jag bara bladdrar på.
Du.
Nå, har du fått nog?
Som om de vore boskap.
Knappast rättvist. De är bedårande, tycker jag.
Ja, nog är de bedårande,
men de är också människor som är roliga och klipska.
Hur mår din mor?
Jag beklagar verkligen.
Ska vi?
Absolut.
Ska vi?
Jag vet inte om jag vill äta den eller gömma mig i den.
Kvällen är lång. Vi hinner nog med både ock.
Saknar du henne?
Det är nästan mer än så.
Mödrar är oersättliga.
Jag saknar världen där hon fanns.
Faktum är att jag också saknar min far,
även i samma rum som han.
Vad i all världen var det?
Fortsätt dansa, bara.
Det här är illa, eller hur?
Det kan inte bli värre.
Du borde aldrig släppas upp på hög höjd.
- Örhängen, skor... - Örhänget var inte mitt fel.
I fortsättningen, om du ens står på en stol...
Vadå? Vad ska du göra?
Stoppa dig, antar jag.
På nåt sätt.
Annabel!
Jag sa ju det. Hon ska inte ens vara intresserad.
Du var likadan vid middagen igår kväll.
Hur ska folk lägga märke till mig när hon är med?
Du väcker uppmärksamhet just nu.
Men jag anstränger mig så och jag är så trött,
och klänningen är så trång.
Och Nan gillar inte ens det här,
lorder och titlar och alltihop. Hon anser det fånigt.
Sant. Det är dumt. Vem vill vara en del av...
Jag vill. Jag gillar det. Jag ville träffa nån.
Vi har åkt denna långa väg och du orsakar uppståndelse
som vanligt, och allt är förstört.
Din syster anstränger sig säkert lika mycket som du.
Hon tappade en sko i en tårta.
Varför tar du jämt hennes parti och försvarar henne?
Vet du det ens själv?
Var är din stolthet?
Min stolthet, Virginia?
Den är ju här.
Precis här.
Den är i Nan, och i dig. Mina flickor.
Förlåt mig.
- Du fattar helt enkelt inte, Nan. - Vadå?
Det är likadant som i New York. De avskyr oss av andra skäl, bara.
- Min uppgift är att bli uppmärksammad. - Det blev du.
- Alla där inne sa... - Jag gjorde vissa små framsteg.
Men du är fascinerande överallt
och kommer på nåt roligt eller klipskt att säga,
och män slickar tårta av dina fingrar.
- Inte män, bara en man. - Jag skojar inte, Nan.
Det här är hela mitt liv. Det spelar roll.
Mamma försvarar dig jämt och sätter dig framför mig.
När jag säger att jag gör nåt bra, säger hon: "Nan också."
Och du borde inte stå i centrum.
Det borde du inte, för du är inte hennes dotter.
Va?
Jag borde inte sagt det.
Sagt vad? Vad sa du nyss?
- Nej, Nan. - Vad sa du nyss?
Inte mitt fel att de hemlighöll det.
Jag var väldigt liten.
- Du vet hur pappa är. Det var... - Hemlighöll vad?
En av pappas kurtiser blev...
Mamma ville undvika skandal.
Ingen visste, och ingen vet.
Nan, jag borde inte ha berättat. Jag är ledsen.
Säg inte till mamma att jag berättade.
- Snälla Nan. - Där är ni ju.
Annabel, vi har rest hela denna långa väg,
och du är liksom ett störande element.
Så ms Testvalley har vänligt nog erbjudit sig att imorgon bitti,
- bara en vecka eller två... - Några tidiga kvällar, Nan.
Slotten vi pratade om. Den friska havsluften i Cornwall.
Jean väntade på dig vid balen, säger lady Hopeleigh.
Hon är fri att vänta.
Och vad är du fri att göra, Theo?
Att bli lämnad i fred, mamma,
tills jag träffar en som struntar i titlar.
Jag tvivlar på att det finns nån sån varelse.
Jag är trött på att spåras som ett vilddjur.
Jag ska sträcka på benen lite.
Nan?
Nan!
Har du pratat med banken?
Det är värre än jag trodde.
Hur gick det med den amerikanska flickan?
Jo, jag träffade henne...
...och allt verkar gå som planerat.
Då behöver du den här.
Din mors.
Men för jösse namn,
engelska kvinnor har fött barn i många generationer
utan att göra stor affär av det.
- Bebisen kommer. Den kommer. - Okej.
Krysta ordentligt. Bra.
Jag visste inte att nån var...
Jag skrämde dig, jag...
Om jag hade vetat att nån var här, hade jag...
Förlåt mig.
Ingen fara.
Inte mina, ser jag.
Nej. De är nog...
- De är nog ganska... - Restriktiva?
- Ja. - Ja.
Är du konstnär?
- Jag målar. - Verkligen?
Jag bara...
Jag bara såg på ljuset.
Är det inte...
Jag kan inte tänka mig ett bättre ställe att måla på,
fast jag knappt har hållit i en målarpensel.
Tja, stränder gör alla till konstnärer.
Ja. Nåja, inte bara stranden. Jag menar, klipporna.
Och slottet. Har du sett slottet på nära håll?
Det är fantastiskt.
Det lär vara det.
- I alla fall, jag... - Jag...
Jag ska väl...
Jag heter Nan.
Theo.
- Theo? - Theo.
Tillåter du?
Jösses. Det är bara ett misstag.
Det är en...
- Tja... - Det är en fågel.
- Tja, det... - Den är vacker.
Tja, den liknar en...
- ...groda eller nåt. - Nej.
Den är hopplös, så jag har börjat om...
...på sätt och vis.
Men tänk dig vad den kan bli.
Ursäkta. Det är sällsynt, tror jag,
att kunna tala så fritt med nån man känner så lite.
Tror du det? Det är snarare lättare, tycker jag.
Vi kanske kunde...
Jag är ofta här nere för att måla eller simma.
Nej, tyvärr ska vi återvända till New York.
Tja, så synd.
Lycka till med dina grodfåglar?
Tack.
Adjö.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson