Es to paņemšu. Paldies.
Atvainojiet.
Piedodiet.
Atvainojiet.
Māt, kāpēc tu te ložņā apkārt?
Drīz sāksies, un viņa nav.
Nana, lorda Ričarda nav.
Viss kārtībā. Ej lejā.
Nu kā gan viss var būt kārtībā?
- Vai Končita ir apģērbusies? - Jā, ir. Ej lejā.
Man nekad nebija jābūt galvenajam tēlam.
Vienmēr ar mieru
- ļaut Džinijai, manai māsai... - Viņš būs.
...un draudzenēm sacensties par to.
Jo zinu, ka viņš būs.
Meitenēm māca - ja stāsts nav mīlas stāsts,
tā ir traģēdija.
- Un es nebiju ieinteresēta... - Un ja nu ne?
...iesaistīties nevienā no tiem abiem.
Visi zināja, ka manai labākajai draudzenei ir mīlas stāsts.
Trakulīgai mīlas dēkai ar skaistu angļu lordu
var sekot tikai milzīgas augstāko aprindu kāzas,
lai būtu pilnīgi droši,
ka visi, kas vēl neapskauda Končitu, drīz apskaudīs.
Bet neviens nav greizsirdīgs uz līgavu, kuras līgavainis neierodas.
Redzi viņu?
- Nē. Un lejā? - Nu, viesi nemaz nemana.
- Končij, viņš būs. - Bet šodien bija jābūt
visskaistākajai dienai... Un ir ieradusies visa pasaule.
Jēziņ, es viņu ienīstu. Tu nevari iedomāties, kā man viņš riebj.
Ak dievs.
Protams, ka viņu mīlu. Zinu, ka mīlu. Es viņu mīlu.
Vienkārši... Man vajadzēja to paredzēt.
Vakar vakarā viņš šķita tik ļoti attālinājies.
- Ričards nekad nav tālāk par šejieni. - Ak, Nana.
Vajadzēja viņam izstāstīt, vai ne?
Bet negribu, lai viņš mani prec pienākuma dēļ,
gribu, lai prec tāpēc, ka dievina mani.
Jā.
Esmu pazudināta.
Kur viņš ir?
- Vairums viesu jau... - Viss būs labi.
Varbūt, ja sāksim vilkt kleitu,
- viņš kuru katru mirkli būs klāt... - Nē, Nana. Nezinu.
- Ko mēs darīsim? - Es to dabūšu.
Nē, Nana, muļķe.
Ko tu dari?
Beidz. Ko tu dari?
- Nana, tu esi traka. - Es to dabūšu.
- Ak dievs. - Ko viņa dara?
Tā meitene!
Nav tā, ka es bēgu.
- Nē! - Man žēl.
Vai jums vajadzētu...
- Dabūju! Dabūju! - Jā! Jā, Nana!
Nana, tu izskaties briesmīgi.
Kurš gan to negribētu dzirdēt.
Nāc iekšā! Kāzas!
- Jā, manas kāzas. - Jā, ir kāzas.
- Un nevienam nepatīk par to runāt. - Nāc iekšā un sakopies.
- Kāzām. - Esat par tām dzirdējis.
Izrādās, uz tām jābūt ļoti sakoptam.
- Jā. - Visi ceļ tādu jezgu.
Vai gribat precēties?
Nē... Es ne... Es ne... Tas nebija...
Tas nebija bildinājums.
- Nana. Nāc, Nana. Man tevi vajag. Ejam. - Anabela, beidz taisīt traci.
Ar mātēm nav viegli.
Tā nav mana māte. Tā ir mana guvernante mis Testvelija.
- Un, lūdzu, nāc iekšā. - Jā.
Man tiešām vajag...
O, Nana, skat! Viņš ieradies. Tā ir Dika kariete.
Protams, ka viņš ieradies.
- Nana, nāc! Man jāģērbjas. - Viņš ieradies.
Es precos!
Nana.
Paklau, nesaki ne vārdu.
Visu nakti neesmu gulējis. Iedod šo Končitai.
Nē. Un nedomāju, ka gribi, lai viņa to saņem.
Končitā nav ne grama sliktā.
Nē, protams, ka nav, taču mani vecāki...
Nesaki "vecāki".
Viņi, protams, negribēja ierasties.
- Pat labākajos laikos radu problēmas. - Vai šī vasara nav bijis labākais laiks?
- Ar Končitu? - Jā.
Neko tādu nebiju pieredzējis. Bet vai viņa piestāvēs Anglijai?
Vai viņa iederēsies?
Končita nav cilvēks, ko nepamana.
Viņa ir kā saule.
- Un šodien viss ir tik... - Tikai izrāde.
Končitas tēvs ir sajūsmā, ka esi lords,
un grib, lai visa Ņujorka redz, cik viņam daudz naudas.
Končita mīl tevi.
Ak dievs.
Jā. Un ko tavi vecāki grib, lai dari?
Nezinu. Lai dodos mājās un sāku rīkoties prātīgi.
- Ak dievs, Nana. Viņa ir brīnums. - Jā.
- Viņa mani apreibina. - Jā. Tu un Končita.
Kurš grib rīkoties prātīgi? Un kurš vēlas, lai dzīve ir neievērojama?
Kur tu ej?
Iekšā, lai precētu savu skaisto...
brīnišķīgo sievu!
Nana,
pasaki Končitai, ka mīlu viņu.
Viņa to jau zina, muļķi.
Ormani, uz galveno ieeju, lūdzu. Es precos.
Tu esi skaistākais, ko esmu redzējusi.
Izņemot Džiniju.
Un Liziju.
Un pūdeli.
Nu, esi manā skaistāko pieciniekā.
- Pieciniekā? - Nē, sešiniekā noteikti.
Bet tu jau nemaz negribi, lai tevi apbrīno.
Nu, es negribu, lai mani apbrīno vīrietis. Es pati sevi varu apbrīnot, vai ne?
O, tu esi sarežģīta. Mēs esam sarežģītas.
- Nekas, es... - Končita, tu esi tik skaista.
Brīnišķīga.
Meitenes, par jaunu pasauli.
Laulības, vīrieši, ballītes.
Ne gluži tādā secībā.
Kas vispirms?
Dārgās, vispirms vienmēr esam mēs.
- Vienmēr. - Vienmēr.
Zvērēsim ar asinīm vai šampanieti?
- Šampanieti! - Protams!
KONČITA KLOSONE
DŽINIJA SENTDŽORDŽA
LIZIJA ELMSVĒRTA
MEIBLA ELMSVĒRTA
NANA SENTDŽORDŽA
PAMATĀ ĪDITAS VORTONES ROMĀNS
Lai veicas.
Tu taču Anglijā par mani neaizmirsīsi, vai ne?
Kas tu tāda esi?
Oho!
- Esi ballīte! - Mēs esam ballīte.
Gribu novilkt šīs zeķu prievītes. Tā niez.
Dāmas.
Piedodiet.
Satiekamies.
- Piedodiet. - Piedodiet.
Visu laiku saskrienos ar kādu uz trepēm.
Jā. Nu, dejošana uz tām ir bīstama.
Jā. Nu, parasti tikai kāpju pa tām.
Varbūt ar palēcienu,
ja lejā gaida kaut kas, ko īpaši priecājos redzēt.
Neveiksmīgākā sakritība mūžā, bet man jādodas prom.
- Uz kurieni? - Uz mājām. Mana māte mirst.
Piedodiet, nespēju noticēt, ka saku to skaļi.
Un ārsti jau vienmēr, ziniet...
Viņi gandrīz nekad neko nezina.
Lai nu kā, agrāk par šo vakaru nevarēju tikt uz kuģa,
lai kam es lūgtos. Bet man tiešām jādodas...
Jūs aizbrauksiet mājās, un jūsu māte priecāsies jūs redzēt.
- Ja vien jūs varētu mani pavadīt. - Tā bija. No turienes līdz šejienei.
Mūsu pirmais ceļojums.
Starp citu, mani sauc Nana. Nana Sentdžordža.
Tad atā, Nana Sentdžordža.
Esam šeit. Pašā vidū.
- Vajadzēja tikai piecus gadus. - Jap. Piecus īsus gadus.
Dārgā, kad bijām kaimiņi mazajā, vecajā Saratogā,
kurš būtu domājis...
Ka, mums pārvācoties uz šejieni, uzreiz sekosiet.
Tie nepieklājīgie smiekli.
Mīļā, tu tagad esi šeit.
Izbaudi.
Dāmas.
Nu, laikam šeit ir ballītes skaistākais skats.
Skat. Misis Paramora.
Viņa ieradās. Kāda kleita.
Misis Paramora.
Gribējām aprunāties ar jums par ielūgumu uz balli.
Esmu misis Sentdžordža, misis Paramora.
Un tā ir mana Džinija. Viena no līgavas māsām.
- Un mana Lizija. - Ā, jā. Sentdžordži.
- Tā ģimene no Saratogas. - Tagad dzīvojam pilsētā.
- Manam vīram labi veicās akciju... - Prieks par viņu. Par jums visiem.
Misis Klosone,
- jūsu kanapē ir lorda cienīgas. - Ak, paldies jums.
Piedod, māt, man vajadzēja...
- Nē. Tu visu izdarīji pareizi. - Misis Sentdžordža,
jūs diemžēl šogad nevarēsiet apmeklēt nevienu no Ņujorkas ballēm.
- Nu, neredzu iemeslu, kāpēc... - Mana māte...
Lēdija Britlsī.
Jā, protams.
Jā. Mana māte uzstāj, lai uzaicinu jūs un jūsu meitas,
Končitas līgavas māsas, uz Londonu.
Uz Londonu?
To Londonu? Anglijā?
- Visas Končitas līgavas māsas? - Runā, misis Paramora,
ka izsmalcinātām meitenēm Ņujorka kļuvusi par aprobežotu.
- Ļoti aprobežota, piekrītu. - Jā, es arī piekrītu.
Un ir jāpasteidzas...
Sezonas sākums.
...lai Džinija un pārējās debitantes
varētu tikt stādītas priekšā debitanšu ballē.
Karalienei.
Nu, lēdija Britlsī ir ļoti laipna.
Un, misis Paramora,
nākamajā sezonā, kad Džinija atgriezīsies, ja atgriezīsies...
varbūt viņa piekristu iegriezties jūsu ballītē.
Mis Testvelij, vai pazīstat lordu Ričardu?
Nu, Anabela, kā tu drīz redzēsi,
Anglija ir ļoti maza.
Lēdija Houplija vakardienas vēstulē lūdza tev atgādināt...
Lēdijai Houplijai nekas man nav jāatgādina.
Džīna Houplija šonedēļ debitēs karalienes ballē.
Un tu zini, ka viņas nākotne ir tavās rokās.
Māt, Džīnai Houplijai būtu jāzina,
ka nekad neprecēšu nevienu, kas dzenas pakaļ manam titulam.
Viņai ir laba āda, Teodor, plašas acis un taisni pleci.
- Un viņa nav vientiese, kā dažas citas. - Tu zini, šādas balles mani...
Zinu, ka aizstātu sevi ar mehānisku Tintadželas hercogu,
ja vien spētu.
Es varu izturēt blenšanu.
Bet troksnis un muļķī...
Tikai paskatīties, Teodor. Manis dēļ.
Un izsmalcinātu jaunu dāmu, lūdzu.
Nekarājies ārā pa logu. Nana.
Skat, angļu koks.
Angļu dzīvžogs.
Angļu aita angļu laukā.
Kā sokas, aita?
Nana, lūdzu.
Džinij, tavi mati būs pagalam.
Kā domājat, kādi Džinijai šovakar būs mati?
Uz galvas.
Jā, iespējams. Taču, Lizij, domāju, ka lords pamanīs, ka tavi ir spīdīgāki.
Vienkārši tava sejas krāsa ir daudz mirdzošāka nekā Lizijai.
Lizija ir mana labākā draudzene, māt.
Lords un lēdija Braitlingsī mūs noteikti smalki sagaidīs.
Britlsī, māt.
Jau simtreiz esmu teikusi.
Britlsī. Tā to izrunā.
Mana vaina. Nespēju atcerēties.
Lorda Ričarda vecāki noteikti būs apburoši.
Jūs pie viņiem strādājāt, vai tā ir?
Apburoši?
Jā. Jā...
savā veidā.
Ieradīsies vesela briesmīga varza.
Tikai Virdžīnija un Elizabete, abas vecākās, ir debitantes.
Bet viņas uzstāj, ka jāierodas barā.
Džeims, tu zini, kā otrajam dēlam
tev vai nu jānopelna bagātība, vai arī tā jāapprec.
Jā, viņu nauda ir nopelnīta. Un esmu droša, ka viņas būs šausmīgas,
bet, ja Ņujorkas atstumtās palīdz mums salabot jumtus,
tad mums var nākties paciest viņu invāziju.
Bet mēs vismaz būsim sausumā.
Tad mani pārdos tam, kurš solīs visvairāk?
Un vai man ir izvēle?
Protams, ka ir. Ir divas meitenes.
Vai viņš bez manis būs kā pazudis, Nana?
Tēvs? Protams.
Un ceru, ka tu bez viņa turēsi galvu augstāk.
Ceru, ka jūs abas vienmēr turēsiet galvu augstāk.
Mēs? Debesīs.
Paskaties uz Džiniju. Debesskrāpis.
- Meibla! - Es tevi redzu!
Un mēs visas varēsim būt debesskrāpji kopā.
Diez vai Končita jau pārsprāgusi... no laimes.
Meitenes!
Sveikas, meitenes!
Meitenes!
Končij!
- Nana! - Paskat tik!
Tu esi nevainojama.
Jēziņ. Meitenes, meitenes, meitenes.
Viņas nekad nav rāmas. Neviena no viņām.
Viņas visu laiku kārpās.
Nu, uzmanies, jo viņas kārpās mūsu virzienā.
Nespēsim ne atjēgties, kad Anglijā vairs nebūs ģimenes
bez amerikāņu indes vēnās.
Bet bez viņām mēs nevarētu atļauties ne indi...
ne vēnas.
Apskati piedāvājumu?
Vienkāršs blakusstāvētājs.
Saki, ka viņas ir tikpat bagātas kā Končita, mammu?
Viens no tēviem ir Amerikas armijā.
Amerikas armijā? Tādas nav.
Viņu sauc par "pulkvedi".
Savienotajās Valstīs arī zobārstus sauc par pulkvežiem.
Meitenes, nevarat iedomāties, kādas sekas
uz dejošanu atstāj grūtniecība.
Iesim iekšā. Parādīšu jums māju.
Vai mūsu dejotprasme ir cietusi kopš grūtniecības?
Nevaru sūdzēties.
Kāda svētība, misis Elmsvērta, ka Končita ir jau tik ļoti grūta.
Tiešām ziedoša.
Un tikai dažus mēnešus pēc kāzām.
Protams, viņi izliekas, ka brīdis ar karalieni ir sezonas sākums,
bet tā ir tikai pēcpusdienas uzkoda.
Visa jautrība sākas vakarā. Ballē.
Tāpēc ceru, ka rītdienai esat atvedušas labākās kleitas.
Katra Londonas meitene ir kā bez elpas debitanšu balles dēļ.
Viņas visu mūžu gaidījušas redzēt īstu hercogu
un pēc tam izrādīties uz trepēm, lai dabūtu vīru.
Viņi tik ļoti lepojas ar visu veco, ka aizmirst, ka mūsdienu pasaulē
ir radiatori un elektriskās gaismas.
Končij, vai tev viss labi?
Šī vieta ir čūsku bedre. Uzmanies, lai nesakož.
Vai domā, ka visi jūt tauriņus?
Mana dārgā, mūsu vīri savu naudu nopelnīja tikai ar tirdzniecību,
tāpēc mūsu tauriņi ir mazvērtīgāki.
Kā vispār uzdrīkstamies eksistēt?
Piecus gadus mums degungalā aizcirstas durvis.
Brīnos, ka mūsu deguni no tā nav pavisam plakani.
Sāciet pierast pie klusuma okeāna un peldiet tajā, kā nu protat.
Es vēl neesmu noslīkusi.
Vai zupa nav debešķīga?
Tik sarkana. Un silta.
- Vai nav silta, misis Elmsvērta? - Patiešām silta zupa.
Ja esmu ko uzzinājusi par angļiem, tad to, ka viņi prot uzsildīt zupu.
Bet ne pārāk silta. Tas ir atvieglojums, lēdij Braitlingsī.
- Britlsī. - Britlsī. Lēdij Britlsī.
Mums Ņujorkā jūsu trūka, lord Ričard.
Viņš bijis pārāk aizņemts, lai ilgotos pēc jums.
Anglija vai plīst pušu no izklaidēm un iespējām vīriešiem.
Un mums, meitenēm, ir brīnišķīga iespēja sēdēt mājās
un gaidīt viņu atgriešanos.
Kas ieplānots rīt, Ričard? Jāšana, šaušana, kārtis?
Cerams, ka ne viss reizē.
Tas nebūtu...
Uz zirga.
Man patīk jūsu gleznas, lord Sīdon.
Vai tev patīk tās visas?
O, nu, man...
Man patīk vairums.
Noteikti veselu bagātību vērtas.
Cik labi, ka tās nav nācies pārdot.
Ričards prot izvēlēties lietas, kas ir naudas vērtas.
Vai tā ir lēdija Džeina Greja?
- Lē... Kur? - Ir tik maz viņas portretu.
Šķita, tas varētu būt Džordžs Gauers. Bet, ja tā ir lēdija Džeina Greja, tad...
Tad tas būtu par agru Gaueram, vai ne?
Ziniet, man vienmēr šķita, ka būt karalienei deviņas dienas
ir ļoti īss laiks, bet tas bija, pirms šķērsoju Atlantijas okeānu.
Ļoti labi.
Ko jūs domājat par portretu, mis Sentdžordža?
Man patīk viņas rokas.
Vai tiešām ir tikai pusvienpadsmit?
Ne jau pulksteņi, bet šī vieta ir lēna.
Meitenes, kā man pietrūcis skaistuma un sarunu.
Sīdonam gan šovakar nekā netrūka.
Varbūt rītdienas ballē tu varētu pacensties nepievērst sev uzmanību.
O, jā. Jā, protams.
Atbrīvošu vietu taviem lietpratīgajiem mākslas novērojumiem.
"Man patīk viņas rokas".
Es par to pārliecināšos.
Beidz.
Vai tu vispār tīri savus nagus? Paskaties!
Pagaidiet, rītdiena. Man jums jāparāda kleita, ko vilkšu.
Es tūlīt... Beidziet.
Es eju.
Tas būs tā vērts.
Nenokar degunu, dārgā. Tu joprojām esi skaistākā.
Un kādu dienu es būšu tā, kas bija skaistākā.
Mīļo pasaulīt, ko jūs tur darāt?
Esam cilvēki.
- Te nav Ņujorka, Končita. - Esmu pamanījusi.
Kas noticis ar "esi ballīte"?
Nu, tagad tu esi lēdija Marebla, tāpēc pienācis laiks būt sievai.
Te neviens tā neuzvedas. Es taču lūdzu tevi uzvesties.
- Varbūt tev vajag suni. - Tu izvēlējies braukt šurp.
Es izvēlējos tevi. Es tevi mīlu.
Un es mīlu tevi.
Bet niknie skati un izsmiekls no visiem abās pusēs.
Tas ir kaujaslauks.
Es atgriezīšos nākamnedēļ.
Tu brauc prom? Kad tava sieva ir šādā stāvoklī?
Nu, tev vēl ir vairākas nedēļas laika.
Un kā ar balli?
Piedod. Man uz kādu laiku jātiek prom no šejienes.
Nu, bez tevis viņi man neļaus iet.
- Končita, man žēl. - Tad es neiešu. Izcili.
- Končij, vai tev viss labi? - Nē, nav labi.
Es uz balli neiešu.
Mani ignorēs un nosodīs arī tepat mājās.
Vai es neteicu? Viņa Anglijā varētu neiederēties.
- Bet tu arī teici, ka viņa apreibina. - Jā, un ir jautri būt apreibušam.
Protams, ka ir, bet ne katru dienu.
Ne no rīta līdz vakaram. Ne tad, kad mani vecāki skatās.
Visi domā, ka pēc bērēm kļūst vieglāk.
Tā, protams, nav.
Tā... rīt. Debitanšu balle.
Jā.
Kas cits atliek?
Tava māte bija skaistākā sieviete, kādu esmu redzējis.
Neuzgleznojama.
"Cik zemu vien iespējams," teica mis Testvelija.
Un tad karaliene pastiepj savu roku...
Un tu to nolaizi.
Domā, karaliene pamanīs, ja izkritīs kāda cirta?
Māte pamanīs.
Jā, tas gan. Un atceries - zodu uz augšu, acis uz leju.
Runā ar visiem vīriešiem, bet lieto tikai īsus vārdus,
jo negribam nevienu mulsināt.
Nejautājiet. Putnam nepaveicās.
Ak, Džinij. Kad Londona tevi ieraudzīs!
Meitenes, apsoliet, ka dejosiet, līdz apreibsiet.
Dejot? Redzēji manas kurpes?
- Nevaru paiet. - Es pati.
Dejojiet, līdz apreibsiet! Dzirdējāt?
Aiziet, Nana! Nāc!
Džinij, nāc.
Aiziet, meitenes. Nav laika rotaļām. Lūdzu. Karietes jau drīz būs klāt.
Džinij, šis ir tavs mirklis.
Tāds ir tikai viens, tāpēc uztver to nopietni.
- Nāciet, nāciet, nāciet. - Končij...
vai viss labi?
Es viņu iemīlēju ne tāpēc, ka viņš ir lords, vai ne?
Un tagad ir sajūta, ka viņš nav pat vīrietis.
Uz kuģa uzkāpām kā līdzvērtīgi,
un ar katru centimetru tuvāk mājām
viņš tikai vairāk attālinājās no manis.
Ak dievs, esmu tik laimīga, ka tu esi te.
Klau, Nana...
kad dzims šis mazulis, vai tu...
Es būšu pie tevis.
- Jā. - Būšu pie tevis. Protams, būšu.
- Labi. - Jā.
- Jo tas ir īsts mazulis. - Jā.
Kā tu vispār...
Un viņš izskatīsies kā es. Zin, laimīgais mazulis.
Tā jau mazuļiem arī jābūt,
bet viņš neizskatīsies kā viņi.
Ja nu viņi skatīsies uz manu mazuli tāpat, kā viņi skatās uz mani?
Nu, es būšu pie tevis. To es tev apsolu.
- Tiešām? - Jā, protams.
Ak, Nana.
Tātad meitenēm vienkārši jākāpj lejā pa trepēm
un vīrieši var sev vienu izvēlēties?
Kaut Končita būtu šeit!
Tā torte!
Aizietu to apskatīt, bet knapi varu paiet.
Manas kurpes tiešām spiež.
Kāpēc visi...
- Kas viņš ir? - Goda viesis, Tintadželas hercogs.
- Hercogs? - Nē.
Iekārojamākais vecpuisis Anglijā.
Ak, Nana.
Tieši tā, meitenes. Skatieties zem kājām.
Dzirdēju, hercoga māte jau esot izdarījusi izvēli viņa vietā.
Tur, skat, Džīna Houplija.
Un hercogs ir paklausīgs dēls.
Tur viņas nāk.
Galvu uz augšu, Džinij. Plecus atpakaļ.
Četrpadsmitās figūra.
Nana?
Runā, ka esot amerikānietes.
Tad jau brīvdomīgas un vulgāras.
Iedomājieties to naudas kaudzi.
Iedomājieties viņas uz muguras ar atplestām kājām.
Vai iedomājieties viņas kā cilvēkus, kurus neinteresē jūsu viedoklis
un tas, vai esat karalis vai kungs.
Nana Sentdžordža.
Logs, auskars, trepes.
Piedodiet, es tikai virknēju vārdus.
Jūs.
Tad jums jau gana?
Viņas ir kā lopi.
Tas gan visai skarbi. Manuprāt, viņas visas ir jaukas.
Jā, viņas ir ļoti jaukas,
bet viņas arī ir cilvēciskas būtnes, jautras un gudras.
Kā klājas jūsu mātei?
Man ļoti žēl.
Iesim?
Noteikti.
Iesim?
Nevaru izlemt - vai gribu to ēst vai tajā paslēpties.
Nu, vakars ir garš. Noteikti atliks laiks abiem.
- Vai jums viņas trūkst? - Gandrīz vai vairāk nekā trūkst.
Mātes ir neaizstājamas.
Man trūkst pasaules, kurā viņa bija.
Nu, patiesībā man arī trūkst mana tēva.
Pat tad, kad esam vienā telpā.
- Pasaulīt, kas tas bija? - Turpini dejot.
Tas ir pavisam slikti, vai ne?
Sliktāk nav iespējams.
Jūs noteikti nedrīkstat atrasties augstu.
- Auskari, kurpes... - Auskars nebija mana vaina.
Turpmāk, ja jūs kaut vai pakāpsieties uz krēsla...
Ko? Ko jūs darīsiet?
Laikam jau kaut kādā veidā jūs apturēšu.
- Anabela! - Es teicu. Un viņu tas neinteresējot.
To pašu tu izdarīji vakar vakariņu laikā.
Kā lai es panāku, ka mani pamana, ja blakus ir viņa?
Tagad cilvēki tevi noteikti pamana.
Bet es tik ļoti cenšos un esmu tik nogurusi,
un šī kleita ir tik cieša.
Un Nanai patiesībā nekas no šī visa nepatīk -
lordi, tituli un tā tālāk. Viņai tas šķiet muļķīgi.
Taisnība. Tas ir stulbi. Kurš gan grib tajā piedalīties...
Es. Man tas patīk. Es gribēju kādu satikt.
Un esam tik tālu atbraukušas, un tu cel traci,
kā vienmēr, un viss ir pagalam.
Tava māsa noteikti cenšas tikpat ļoti, cik tu.
Viņa iemeta tortē kurpi.
Kāpēc vienmēr esi viņas pusē un viņu aizstāvi?
Vai tu maz pati zini, kāpēc? Kur tavs lepnums?
Mans lepnums, Virdžīnij?
Te tas ir.
Tieši te.
Tas ir Nanā, un tas ir tevī. Manās meitenēs.
Piedod.
- Tu nesaproti, Nana. Nesaproti. - Ko?
Viss ir tāpat kā Ņujorkā. Tikai šeit mūs ienīst cita iemesla dēļ.
- Un mans pienākums ir tikt pamanītai. - Bet tevi pamanīja.
- Visi teica... - Mani panākumi ir niecīgi.
Tikmēr tu visus fascinē,
izdomā, kā pateikt kaut ko smieklīgu vai gudru,
vai liec vīriešiem laizīt sev no pirkstiem torti.
- Ne jau vīriešiem, vienam vīrietim. - Tas nav joks, Nana.
Tā ir visa mana dzīve. Tam ir nozīme.
Māte mūžam iestājas par tevi un liek tevi pirmajā vietā.
Kad saku, ka man padodas, viņa saka: "Nu, Nanai arī."
Tev nevajadzētu būt galvenajai.
Tev nekad nevajadzētu būt galvenajai, jo tu neesi viņas meita, Nana.
Ko?
- Man nevajadzēja to teikt. - Ko teikt? Ko tu tikko pateici?
- Nē, Nana. - Ko tu tikko pateici?
Nav mana vaina, ka viņi to slēpa.
Es vēl biju maza meitene.
- Tu jau zini, kāds ir tētuks. Tas bija... - Ko slēpa?
Vienai no tētuka mīļākajām bija...
Māte vēlējās izvairīties no skandāla. Neviens nezināja, un neviens nezina.
Nana, man tiešām nevajadzēja tev teikt. Man žēl.
Lūdzu, nesaki mātei, ka izstāstīju.
- Lūdzu, Nana. - Te jūs abas esat.
Tā, Anabela, mēs braucām šo gaisa gabalu,
un patiešām šķiet, ka tu novērs uzmanību no galvenā.
Tāpēc mis Testvelija laipni piedāvāja rīt ar pirmo gaismiņu
- tikai uz nedēļu vai divām... - Iesim gulēt laicīgi, Nana.
Pilis, par kurām runājām. Kornvolas svaigais jūras gaiss.
Lēdija Houplija saka, ka Džīna gaidījusi tevi ballē.
Viņa taču drīkst gaidīt.
Un ko drīksti darīt tu, Teo?
Dzīvot mierā, māt,
līdz satikšu meiteni, kura nezina, kas ir hercogs.
Nespēju iedomāties, kur šādu būtni varētu atrast.
Man apnicis, ka mani medī kā savvaļas dzīvnieku.
Domāju, ka iešu izlocīt kājas.
Nana?
Nana!
Vai runāji ar banku?
Ir sliktāk, nekā domāju.
Kā veicās ar amerikāņu meiteni?
Jā, es viņu satiku... un domāju, ka viss iet, kā iecerēts.
Tad tev vajadzēs šo.
Tavas mātes.
Dieva dēļ,
angļu sievietes paaudžu paaudzēs tikušas galā ar to
bez muļķīgas trača celšanas.
- Mazulis nāk. - Labi.
Spied stipri. Malacis.
Es nezināju, ka kāds...
Es jūs nobiedēju, es...
Ja būtu zinājis, ka te ir vēl kāds, es...
Piedodiet.
Tas nekas.
Tās nav manas, skaidrs.
Nē. Tās būtu...
- Tās būtu visai... - Ciešas?
- Jā. - Jā.
Vai esat mākslinieks?
- Es gleznoju. - Tiešām?
Es tikai...
Es tikai skatījos uz gaismu.
Vai tā nav...
Nevaru iedomāties labāku vietu gleznošanai,
lai arī pati dzīvē īsti neesmu turējusi rokās otu.
Pludmale visus padara par māksliniekiem.
O, jā. Nu, ne tikai pludmale. Gribēju teikt, klintis.
Un tā pils. Vai esat to pili redzējis tuvumā?
Tā ir neparasta.
Tā varētu teikt.
- Lai nu kā, es... - Lai nu kā...
- Man vajadzētu... - Jā.
Mani sauc Nana.
Teo.
- Teo? - Teo.
Drīkstu?
Ak dievs. Tā ir tikai kļūda.
Tas ir...
- Nu, es... - Tas ir putns.
- Nu, tas... - Tas ir skaists.
Nu, tas izskatās kā...
- varde vai kaut kas tāds. - Nē.
Tas bija bezcerīgi, tāpēc sāku vēlreiz...
it kā.
Nu, iedomājieties, par ko tas varētu kļūt.
Piedodiet. Tas, manuprāt, ir retums,
ka var tik brīvi runāt ar kādu, ko tik maz pazīsti.
Jums tā šķiet? Man liekas, ka tā ir pat vienkāršāk.
Varbūt mēs varētu...
Es te bieži gleznoju vai peldos.
Nē, mēs diemžēl dodamies mājās uz Ņujorku.
Nu, ļoti žēl.
Lai veicas ar jūsu varž-putniem.
Paldies.
Visu labu.
Tulkojusi Aija Oliņa