Adja csak ide! Köszönöm.
Elnézést!
Bocsánat!
Elnézést!
Mama, miért settenkedsz itt?
Mindjárt kezdődik, és még nincs itt.
Nan, Lord Richard nincs itt.
Nem baj. Menj le!
Már hogy ne lenne baj?
- Conchita felöltözött már? - Igen, majdnem. Menj!
Úgy volt, hogy nem én leszek a főszereplő.
Mindig örömmel hagytam,
- hogy Jinny nővéremé... - Itt lesz!
...és a barátnőimé legyen a rivaldafény.
Mert tudom, hogy itt lesz.
A lányoknak mindig azt tanítják: ha valami nem szerelmi történet,
akkor az tragédia lesz.
- És őszintén szólva... - És ha nem?
...engem mindkét változat hidegen hagyott.
Mindenki tudta, hogy a legjobb barátnőmé szerelmes történet.
E viharos románc a jóképű angol lorddal
csak egy hatalmas esküvővel végződhetett.
Hogy mindenki biztosan
Conchitára irigykedjen, és még az is, aki nem.
Ám azt senki sem irigyli, akit az oltár előtt hagynak cserben.
Na?
- Semmi. Lent mi van? - Még nem vették észre.
- De úgy volt, hogy ma lesz... - Conchie, itt lesz.
...életem legszebb napja... Szó szerint mindenki itt van!
Hogy gyűlölöm! El sem tudod képzelni, mennyire!
Istenem!
Persze szeretem. Tudom, hogy szeretem. Szeretem.
Csak hát... tudhattam volna.
Tegnap este oly távolságtartó volt!
Richard sosincs távol,
- ő mindig itt van. - Ó, Nan!
El kellett volna neki mondanom.
De nem akarom, hogy emiatt vegyen el,
azt akarom, hogy szeretetből tegye.
Tudom.
Nekem végem.
Hol van már?
- A vendégek már... - Nem lesz gond.
Mi lenne, ha elkezdenénk öltözködni,
- bármelyik pillanatban... - Nem, Nan. Nem tudom.
- Most mi lesz? - Lemegyek érte.
Ne, Nan, te idióta vagy!
Mit művelsz?
Állj már meg! Mit csinálsz?
- Nan, te megőrültél! - Visszahozom.
- Uramisten! - Mit csinál?
Felháborító!
Nehogy azt higgye, hogy menekülök!
- Ne! - Bocsánat!
Biztos, hogy...
- Megvan! Megvan! - Igen! Ez az, Nan!
Nan, borzasztóan nézel ki!
Micsoda bók!
Gyere már be! Az esküvő!
- Igen, az én esküvőm! - Igen, esküvő lesz.
- Amiről mindenki mélyen hallgat. - Mosakodj meg!
- Az esküvőre. - Ön is hallott róla?
Az ember sosem lehet elég tiszta hozzá.
- Igen. - Mindenki be van sózva.
Ön meg akar házasodni?
Nem... Én nem... Nem... Nem azért...
Nem a kezét kértem meg.
- Nan! Gyere már! Kellesz! Csipkedd magad! - Annabel, ne feltűnősködj már!
Az anyáknak sosincs nyugtuk.
Ő nem az anyám. Ő a komornám, Miss Testvalley.
- Gyere be végre! - Máris!
Most muszáj...
Ó, Nan, nézd! Megjött! Ez Dick hintója!
Hát persze hogy itt van!
- Nan, gyere! Fel kell öltöznöm! - Itt van!
Férjhez megyek!
Nan!
Figyelj, ne mondj semmit!
Szemhunyásnyit nem aludtam. Ezt add át Conchitának!
Nem. Szerintem te sem akarod odaadni neki.
Conchitával semmi baj sincsen.
Persze hogy nincs, most a szüleimről van szó!
Ne őket okold!
Természetesen nem akartak eljönni.
Mindig csak a fejük fő miattam.
Nem most élted át életed legjobb nyarát?
- Conchitával? - Igen.
Sosem éreztem még így. De vajon beilleszkedne Angliában?
Elfogadják-e majd?
Conchita nem éppen szürke kisegér.
Olyan, mint a nap.
- És a ma... - A külsőségekről szól.
Conchita apja odavan a rangodért,
és azért, hogy egész New York a vagyona csodájára járjon.
Conchita pedig érted van oda.
Istenem!
Bizony. Pontosan mit várnak tőled a szüleid?
Nem tudom. Menjek haza, legyek felelősségteljes.
- Ó, Istenem, Nan! Ő kész csoda! - Az.
- Szinte megrészegít. - Igen! Összeilletek!
Kinek kell a józanság? És főleg a szürke élet?
Most hová mész?
Bemegyek, és elveszem a gyönyörű...
és csodálatos feleségemet!
Nan!
Üzenem Conchitának, hogy szeretem!
Tudja ő, te bolond!
Kocsis, a bejárathoz! Megnősülök.
Ilyen szép lányt még sosem láttam!
Jinnyn kívül.
Meg Lizzyn kívül.
Meg a pudlin kívül.
Jó, hát, benne vagy az első ötben.
- Ötben? - Nem, inkább hatban.
Már megszokhattam volna, hogy téged hidegen hagynak a bókok!
Nos, már ha férfiak csodálnak.
Hisz magamat is csodálhatom.
Bonyolult lélek vagy. Mindketten azok vagyunk.
- Majd én... - Conchita, de szép vagy!
Csodásan festesz!
Lányok! Az új világra!
A frigyekre, a férfiakra, a fogadásokra!
Nem ebben a sorrendben.
Melyik az első?
Drágáim, az elsők mindig mi vagyunk.
- Mindig. - Mindig.
Vérrel vagy pezsgővel pecsételjük meg?
- Pezsgővel! - Nyilván!
EDITH WHARTON REGÉNYE ALAPJÁN
Sok szerencsét!
Ugye nem felejtesz el engem Angliában?
Téged hogy is hívnak?
Azta!
- A parti lelke! - Azok vagyunk!
Leveszem a harisnyakötőt, úgy szúr!
Hölgyeim!
Elnézést!
Jöjjön ki!
- Bocsánat! - Bocsánat!
Mindig belebotlok valakibe a lépcsőn.
Igen. Előfordul, ha ott táncikál az ember.
Igen, pedig általában megfontolt lépésekkel haladok.
Néha azért ugrok egyet, ha valami izgalmas dolog vár a lépcső alján.
Ennél rosszabbkor nem is lehetne, de indulnom kell.
- Hová? - Haza. Édesanyám haldoklik.
Ne haragudjon, hihetetlen, hogy ezt kimondtam!
Nem mintha az orvosok mindig...
Ők sem tévedhetetlenek.
Mindegy, csak ma estére kaptam jegyet,
akárhogy is próbáltam. De most tényleg...
Hazamegy, és az édesanyja nagyon megörül majd!
Bárcsak elkísérhetne!
Elkísértem. Onnan idáig.
Az első közös utunk.
Amúgy Nan vagyok. Nan St. George.
Ég veled, Nan St. George!
Végre itt vagyunk. Az előkelőség sűrűjében.
- Csak öt évbe telt. - Röpke öt évbe.
Drágám, ki hitte volna, amikor még Saratogában voltunk szomszédok,
hogy egyszer...
Hogy ha ideköltözünk, egyből követtek.
Ez a prosztó nevetés!
Kedvesem, most már itt vagy.
Élvezd ki!
Hölgyeim!
Én nem is keresem tovább a parti legjobb helyét!
Odanézz! Mrs. Paramore!
Ő is eljött! A ruhája!
Ó, Mrs. Paramore!
Reméltem, válthatnánk pár szót a Közgyűlési Bál meghívói kapcsán!
Mrs. St. George vagyok, Mrs Paramore.
Ő pedig az én Jinnym. Az egyik nyoszolyólány.
- Ő az én Lizzym. - Ó, igen. St. George.
- A saratogai família. - Most már New York-i.
- A férjem jelentős vagyont... - Remek. Mily remek!
Mrs. Closson,
- ez a kosárka mennyei! - Ó, köszönöm!
Elnézést, mama, miattam...
- Nem. Egyáltalán nem miattad. - Mrs. St. George!
Sajnálom, de a New York-i báli szezonról idén lemaradnak.
- De én nem látom okát... - Édesanyám...
Lady Brightlingsea.
Igen, hát hogyne.
Igen. Édesanyám ragaszkodik hozzá, hogy mindnyájukat meghívjam,
önöket és a lányaikat, Londonba.
Londonba?
Abba a Londonba? Angliába?
- Az összes nyoszolyólányt? - Az a szóbeszéd járja, Mrs. Paramore,
hogy néhány nemesi lánynak New York városa már igen szűk.
- Rendkívül szűk, egyetértek. - Ó, bizony.
És sürgős is lenne...
Most kezdődik a szezon.
...hiszen Jinny és a többi debütáns
így bemutatkozhatna az Első Bálon.
A királynő előtt.
Mily nagylelkű Lady Brightlingsea!
És Mrs. Paramore,
a következő szezonban, ha Jinny visszajön, már ha visszatér,
akkor talán majd a kedves kis Közgyűlési Báljára is beugrik majd.
Miss Testvalley, ön ismeri Lord Richardot?
Nos, Annabel, majd meglátod,
hogy Anglia egészen kis ország.
Lady Hopeleigh írt, hogy emlékeztessen téged...
Lady Hopeleigh-nek semmire sem kell emlékeztetnie.
Jean Hopeleigh ezen a héten debütál a Királynő Bálján.
Jól tudod, hogy jövője a te kezedben van.
Anyám, Jean Hopeleigh tudhatná,
hogy engem hidegen hagynak a hozományvadász hölgyek.
Tiszta a bőre, Theodore, a tekintete nyílt, a válla pedig egyenes.
Másokkal ellentétben esze is van.
Jól tudod, hogy ezen bálok...
Azt tudom, hogy szívesen tennél bábut Tintagel hercege székébe,
ha rajtad múlna.
A bámészkodást elviselem.
De az a zaj és az ostoba...
Csak tekints körbe, Theodore! A kedvemért!
És lehetőleg előkelő hölgyet keress!
Nan, légy szíves, ülj vissza!
Nézzétek, egy angol fa!
Egy angol sövény!
Egy angol birka az angol mezőn!
Mily csodás az idő!
Nan, kérlek!
Jinny, összekócolódik a hajad!
Szerinted Jinnynek milyen lesz a haja?
Szőke.
Igen, de Lizzy, egy lordnak feltűnik majd, hogy a tiéd sokkal fényesebb.
Csak azt mondom, hogy az arcbőröd szabályosan vakító Lizzyéhez képest.
Lizzy a legjobb barátnőm, anya.
Lord és Lady „Brájtlingszí” bizonyára nagy fogadtatással készülnek.
„Britlöszí”, anyám.
Már ezerszer megmondtam.
„Britlöszí.” Így kell kimondani.
Jól van, én nem tudok ilyeneket megjegyezni.
Lord Richard szülei biztosan elragadóak.
Ön dolgozott nekik. Valóban azok?
Hogy elragadóak-e?
Igen. Igen...
a maguk módján.
Rettenetes, köpködő hordával jönnek.
Csak Virginia és Elizabeth, a két legidősebb elsőbálozó.
Mégis ragaszkodnak az egész pereputtyhoz.
James, másodszülöttként ugye tudod,
hogy vagy magad szerzel vagyont, vagy beleházasodsz?
Tudom, újgazdagok. Bizonyára egytől egyig otrombák,
de ha New York selejtje billenti helyre az agyagi helyzetünket,
akkor el kell tűrnünk az inváziójukat.
De legalább bebiztosítjuk magunkat.
Tehát a legmagasabban licitáló kap meg?
Van beleszólásom?
Persze hogy van! Kettő közül is választhatsz.
Vajon elveszett lesz nélkülem, Nan?
Papa? Egyértelműen.
De remélem, te kihúzod magad nélküle.
Én azt remélem, hogy ti tornyosultok inkább fölém.
Mi? Mi szinte óriások vagyunk.
Jinny kész felhőkarcoló!
- Mabel! - Látlak!
Legyünk mindannyian felhőkarcolók!
Vajon Conchita kidurrant már a boldogságtól?
Lányok!
Lányok, sziasztok!
Lányok!
Conchie!
- Nan! - Hadd lássalak!
Hát te tökéletes vagy.
Istenkém!
Lányok, lányok, lányok!
Egy pillanatra sem állnak meg. Egyik sem.
Folyton ficánkolnak.
Hát, vigyázzunk, épp erre kapálóznak!
Mire ráeszmélünk, már nem marad olyan angol család,
melynek ereit ne mérgezné az amerikai vér.
Viszont nélkülük méregre sem telik...
ahogy erekre sem.
Nézelődünk?
Szimplán érdeklődésből.
Mind olyan gazdag, mint Conchita?
Az egyik apa az amerikai hadseregben szolgál.
Olyan nem is létezik!
„Ezredesként” emlegetik.
Az Egyesült Államokban már egy fogorvos is lehet „Ezredes”.
Lányok, el sem hiszitek, mekkora terhet ró a terhesség a tánctudásra!
Menjünk be! Megmutatom a házat.
A mi terhességeink is terhet róttak a tánctudásunkra?
Nekem nem volt okom a panaszra.
Mily áldás, Mrs. Elmsworth, hogy Conchita hamarosan gyermeket szül!
Szinte már kidurran.
Alig pár hónappal az esküvő után.
Persze úgy tesznek, mintha a királynő nyitná a szezont,
de az csak a délutáni kóstoló.
Este kezdődik az igazi móka. A bál.
Remélem, hoztatok szép ruhát holnapra!
Az összes londoni lány már tűkön ül az Első Bál miatt.
Egész életükben arra vártak, hogy egy igazi herceget lássanak,
aztán férjet vadásszanak a lépcsőn.
Annyira büszkék a hagyományaikra, hogy a modernitásról is megfeledkeznek,
például a radiátorról,
az elektromos fényről.
Conchie, jól érzed magad?
Itt csak kígyók vannak. Vigyázz, nehogy megmarjanak!
Szerinted mindenki gyomrában pillangó van most?
Drágám, a mi férjeink a tőzsdén gazdagodtak meg,
a mi pillangóink említésre sem méltóak.
Szégyellhetjük magunkat!
Öt éven át csak az arcunkba csapták az ajtót.
Csoda, hogy épen maradt az orrunk!
Szokjatok hozzá a némaság óceánjához, tanuljatok meg benne úszni!
Én egyelőre még nem fúltam bele.
Hát nem isteni ez a leves?
Olyan piros! És meleg!
- Ugye, meleg, Mrs. Elmsworth? - Igen, meleg.
Nos, azt megtanultam az angolokról, hogy melegen eszik a levest.
De nem túlságosan. Ez benne a jó, Lady „Brájtlingszí”.
- Brightlingsea. - „Britlöszí.” Lady B-Brightlingsea.
Hiányoltunk New Yorkban, Lord Richard.
Neki ideje sem volt hiányolni titeket.
Az angol férfiak szinte túltengenek az elfoglaltságoktól és lehetőségektől.
A lányokat pedig az a hálás feladat éri, hogy itthon várhatjuk a hazatérésüket.
Mi is lesz a holnapi program, Richard? Lovaglás, lövészet... póker?
Remélhetőleg nem egyszerre.
Az nem lenne...
A lovon.
Tetszenek a festményeik, Lord Seadown.
Valóban? Mind?
Ó, hát...
A legtöbbje.
Biztosan egy vagyont érnek.
Szerencse, hogy nem szorulnak eladásra.
Richard ügyesen választja ki a befektetéseket.
Ő Lady Jane Grey lenne?
- La... Hol? - Oly kevés portré készült róla!
Azt hittem, George Gower műve.
De ha ő Lady Jane Grey, akkor...
Az túl korai Gowerhez, nemde?
Eddig rövidnek véltem a kilencnapos uralkodását,
de aztán átkeltem az Atlanti-óceánon.
Ügyes.
Ön mit gondol a portréról, Miss St. George?
Tetszik a karja.
Tényleg még csak fél 11 van?
Nem az óra lassult le, hanem ez a hely.
Lányok, úgy vágytam már a szépítkezésre és a csevegésekre!
Seadown is biztosan vágyik valamire.
A holnapi bálon megpróbálhatnál a háttérbe húzódni.
Ó, igen, hogyne.
Majd hagyok helyet az értő művészetelemzésednek.
„Tetszik a karja.”
Hagyok neki helyet.
Elég!
Te szoktál körmöt sikálni? Hogy néz ki?
Várjatok! Meg kell mutatnom, milyen ruha lesz rajtam holnap!
Most... Ne már!
Megyek.
Látnotok kell!
Fel a fejjel! Még mindig te vagy a szebbik leány.
Addig a napig, amíg már nem leszek többé szép.
Mi a fenét csináltok ti odabent?
Emberként viselkedünk.
- Ez nem New York, Conchita. - Észrevettem.
Mi lett a „parti lelke” hozzáállással?
Nos, most már Lady Marable vagy, inkább feleség légy!
Itt senki sem viselkedik így. Megbeszéltük.
- Szerezz egy kutyát! - Te akartál idejönni.
Én téged akartalak. Téged szeretlek.
Én is szeretlek.
De ez a sok gonosz szempár, a gúnyolódás mindkét oldalról...
kész csatamező.
Egy hét múlva jövök.
Itt hagysz engem? Ilyen állapotban?
Még van pár heted.
És mi lesz a bállal?
Sajnálom, egy időre el kell mennem innen.
De nélküled engem sem engednek el.
- Conchita, sajnálom. - Akkor nem megyek. Remek.
- Conchie, jól vagy? - Nem, nem vagyok jól.
Nem megyek a bálba.
A semmibevételt és a lenézést itthon is ugyanúgy megkapom.
Én megmondtam.
Nem tud beilleszkedni.
- Azt is mondtad, hogy megrészegít. - Igen, és az jó is,
de nem mindennap.
Nem reggeltől estig. Nem a szüleim tekintete alatt.
Azt remélné az ember, hogy a temetés után könnyebb lesz.
De nem az.
Tehát holnap, az Első Bálon, igaz?
Igen.
Nincs más választásunk.
Édesanyád szépségének nem volt párja e világon.
A festmény sem adja vissza.
„Minél mélyebbre!” Miss Testvalley ezt mondta.
Aztán a királynő kezet nyújt...
És megnyalod.
A Királynő észreveszi, ha kiugrik az egyik bodrod?
Nem, de a mama biztosan.
Hogyne. De ne feledd: állat fel, szemet le!
Beszélgess a férfikkal, de rövid szavakat használj,
különben összezavarod őket!
Ne is kérdezzétek! Látnátok a madarat!
Ó, Jinny! Mindenki el fog tőled ájulni!
- Lányok, tessék majd ájulásig táncolni! - Táncolni? Láttad a cipőmet?
- Járni sem tudok. - Majd én!
Ájulásig! Megértettétek?
Gyerünk, Nan! Na!
Jinny, gyere te is!
Lányok, lányok! Most nem játszunk! Mindjárt érkeznek a kocsik.
Jinny, itt a nagy pillanat.
Csak egy ilyen jár az életben, ezért vedd komolyan!
- Menj, menj, menj! - Conchie...
jól vagy?
Ugye nem azért szerettem belé, mert lord?
Lassan férfinak sem megy el a szememben.
Egyenlő felekként szálltunk hajóra, de a hazaút minden centiméterével
csak tőlem távolodott el.
Ó, Istenem, úgy örülök, hogy itt vagy!
Figyelj, Nan...
ha jön a baba, akkor...
Itt leszek.
- Jó. - Itt leszek. Ez természetes!
- Helyes. - Jól van.
- Mert ez egy igazi baba lesz. - Igen.
Fel sem foghatom...
És rám fog hasonlítani. Szerencsére!
Végül is ez a szülés értelme,
de ő más lesz, mint ők.
Mi lesz, ha ugyanúgy néznek rá, mint rám?
Hát, én itt leszek. Ezt megígérem.
- Komolyan? - Hát persze!
Ó, Nan!
Tehát a lányok lejönnek a lépcsőn, a férfiak meg választanak közülük?
Bárcsak itt lenne Conchita!
Az a torta!
Megnézném, de minden lépés kész kínzás.
Nagyon nyom a cipőm.
Most miért...
- Ő kicsoda? - A díszvendég,
Tintagel hercege.
- Herceg? - Nahát!
A legpartiképesebb agglegény.
Ó, Nan!
Jól van, lányok, óvatosan lépkedjetek!
Bár állítólag a herceg édesanyja már kiszemelte a jövendőbelijét.
Ő lenne az, ott. Jean Hopeleigh.
A herceg pedig engedelmes fiú.
Itt jönnek.
Fejet fel, Jinny! Vállat hátra!
A 14-es szemrevaló.
Nan?
Ezek az amerikaiak!
Szókimondóak, vulgárisak!
Képzeld, mekkora rakás pénzük van!
Én inkább a rakáson fekve, széttett lábbal képzelem el őket!
Vagy inkább emberi lényekként, akiket hidegen hagy a véleményük,
és az, kinek milyen rangja van.
Nan St. George!
Ablak, fülbevaló, lépcső.
Bocsánat, csak sorolom itt a szavakat.
Hát te?
Máris elég volt?
Mintha jószágok lennének!
Ez azért túlzás. Szerintem nagyon elegánsak.
Igen, nagyon is azok,
de ők emberi lények is, viccesek, okosak.
Hogy van édesanyád?
Őszinte részvétem!
Menjünk?
De még mennyire!
Mehetünk?
Legszívesebben felfalnám! Nem, belebújnék!
Nos, hosszú még az este. Mindkettőre juthat idő.
Hiányzik?
Minden egyes percben.
Az anyák pótolhatatlanok.
Hiányzik a világ, amiben még élt.
Emellett az édesapám is hiányzik,
hiába ül mellettem.
Mégis, mi ez? Mi történt?
Táncoljunk tovább!
Ezt most nagyon elszúrtam, ugye?
Elképzelésed sincs, mennyire!
Te és a magasságok!
- A fülbevaló, a cipő... - A fülbevalóról nem én tehettem.
A jövőben székre se állj fel, különben...
Miért? Különben?
Különben meg kell állítsalak
valahogy.
Annabel!
Megmondtam. Neki nem is szabadna ismerkednie.
A tegnapi vacsorán is így viselkedtél.
Hogy figyeljenek fel rám mások, ha ő is itt van?
Most nagyon is sokan felfigyeltek rád.
De annyira nehéz, és már elfáradtam,
a ruhám is szorít!
És Nan amúgy sem szívleli az ilyen eseményeket,
a lordokat, a rangokat. Ostobaságnak véli.
Így van. Butaság az egész. Ki akarja ezt...
Én. Én akarom. Ismerkedni szerettem volna.
Átutaztuk a világot, most meg csinálod a műsort,
és mint mindent, ezt is elrontottad!
A húgod nem szándékosan csinálta.
Ráejtett egy cipőt a tortára.
Miért mindig az ő pártját fogod?
Tudod te egyáltalán?
Hová lett a büszkeséged?
A büszkeségem, Virginia?
Pontosan itt van.
A szemem előtt.
Nan és te. A két lányom.
Sajnálom.
- Nem érted, Nan. Nem érted. - Mit?
Ugyanaz van, mint New Yorkban. Csak itt másért gyűlölnek minket.
- Engem kell észrevenniük. - Észre is vettek.
- Mindenki szerint... - Egy apró lépést haladtam.
Te meg itt villogtatod az éles eszedet,
mindig valami vicceset vagy okosat mondasz,
és már az ujjadat nyalják a férfiak.
- Csak egy férfi nyalta. - Nem viccelek, Nan.
Most az életemről van szó. Fontos.
Anyánk mindig kiáll érted, téged helyez előtérbe.
Ha végre nekem is megy valami, azt mondja: „Nannek is!”
Nem is kéne a középpontban lenned! Nem kéne, mert ő nem is az igazi anyád!
Tessék?
Ezt nem kellett volna.
De mit? Mit mondtál?
- Ne, Nan! - Mit mondtál?
Nem az én hibám, hogy eltitkolták.
Még kislány voltam.
- Tudod, hogy apa milyen. Ez... - Mit titkoltak el?
Apa egyik viszonyából...
Anya nem akart botrányt.
Senki sem tudott róla, most sem.
Nan, nem kellett volna elmondanom. Ne haragudj!
Kérlek, ne mondd el anyánknak!
- Kérlek, Nan! - Hát itt vagytok!
Annabel, igen sokat utaztunk,
és tényleg úgy tűnik, hogy elvonod mások figyelmét.
Így Miss Testvalley kedvesen felajánlotta, hogy kora reggel,
- csupán egy-két hétre... - Amiről már beszélgettünk, Nan.
A kastélyokról. Cornwall friss tengeri levegőjéről.
Lady Hopeleigh szerint Jean várt téged a bálon.
Hadd várjon!
És te mit fűzöl ehhez, Theo?
Azt, hogy hagyjanak nyugtot!
Olyan lány kell, aki nem tudja, ki vagyok.
Nem is tudom, hol találsz ilyet.
Elegem van abból, hogy a rangomért űznek!
Sétálok egyet.
Nan?
Nan!
- Beszéltél a bankkal? - Rosszabb a helyzet, mint hittem.
Hogy ment az amerikai lánnyal?
Találkoztam vele...
minden a terv szerint alakul.
Akkor szükséged lesz erre.
Édesanyádé.
Ó, az Isten szerelmére! Az angol nők már évszázadok óta szülnek
mindenféle felesleges hisztéria nélkül.
- Jön a baba. - Jó.
Nyomja! Ügyes lány!
Nem vettem észre, hogy más is...
Megijesztettem, én...
Ha tudtam volna, hogy más is van itt...
Bocsánat!
Semmi baj.
Ez nem az enyém.
Nem, ez nem...
- Önnek elég... - Kényelmetlen lenne?
- Az. - Igen.
Ön művész?
- Festek. - Tényleg?
Az előbb...
a világítótornyot csodáltam.
Valóban...
Tökéletes helyszín egy festményhez,
bár én még sosem fogtam ecsetet.
Nos, a tengerpart mindenkit megihlet.
Ó, igen. De nem csak a part. A sziklák is.
És a kastély. Látta már közelről?
Lélegzetelállító.
Egyetértek.
- Szóval... - Szóval...
- Én most... - Igen.
Nan vagyok.
Theo.
- Theo? - Theo.
Szabad?
Ó, jaj! Ezt pont elrontottam.
Ez...
- Nos... - Ez egy madár.
- Hát... - Gyönyörű!
Nos, olyan, mint egy...
- béka vagy valami. - Nem.
Veszett ügy, újrakezdtem...
mondjuk!
Mennyi minden lehet belőle!
Bocsánat, de nagyon ritka,
hogy ily szabadon beszélgetek egy számomra idegen emberrel.
Valóban? Szerintem így sokkal könnyebb.
Talán majd...
Gyakran lejárok ide, festeni és úszni.
Én sajnos hazamegyek New Yorkba.
Nos... az nagy kár.
Sok sikert a békamadárhoz!
Köszönöm.
Ég veled!
A feliratot fordította: Alimuradov Dóra