To si vezmu. Děkuji.
S dovolením.
Pardon.
S dovolením.
Matko, proč tu slídíš?
Brzy to začíná, a on tu není.
Nan, lord Richard tady není.
V pořádku. Jdi dolů.
Jak to může být v pořádku?
- Je Conchita oblečená? - Ano, komplet. Jdi dolů.
Já nikdy neměla být hlavní postava.
- Nechávala jsem své sestře Jinny... - On přijede.
...a kamarádkám všechen prostor.
Protože vím, že přijde.
Dívkám je vštěpováno, že když příběh není milostný,
jde o tragédii.
- A já neměla zájem... - Co když ne?
...účinkovat ani v jednom.
Každý věděl, že příběh mé nejlepší kamarádky je milostný.
Divoký románek s pohledným anglickým lordem
může skončit jedině pompézní svatbou,
aby bylo jisté, že každý, kdo Conchitě ještě nezávidí, brzy bude.
Nikdo však nežárlí na nevěstu, jejíž ženich nedorazil.
Tak co?
- Nic. A dole? - Hosté si sotva všimli.
- Conchie, on přijde. - Ale dnešek měl být
nejkrásnější den... Je tu celý svět.
Ježíši, já ho nenávidím. Nemáš ponětí, jak se mi hnusí.
Bože.
Jistěže ho miluji. Vím to. Miluji ho.
Jen jsem to měla vědět.
Včera večer mi připadal tak vzdálený.
- Richard nikdy není dál než tady. - Ach, Nan.
Měla jsem mu to říct, viď?
Ale já nechci, aby si mě vzal, protože musí.
Ale proto, že mě zbožňuje.
Ano.
Jsem znehodnocená.
Kde je?
- Většina hostů už je na svém... - Neboj.
Co kdyby ses začala oblékat,
- vtom dorazí... - Ne. Já prostě nevím.
- Co teď? - Dojdu pro ni.
Ne, ty blázínku.
Co to děláš?
Nech toho. Co to děláš?
- Nan, ty ses zbláznila. - Seberu ji.
- Kriste. - Co to dělá?
Ta holka!
Já neutíkám ani nic takového.
- Ne! - Pardon.
Víte jistě, že byste měla...
- Mám ji! - Jo, Nan!
- Nan, vypadáš jak strašák do zelí. - To dívka tak ráda slyší.
Pojď dovnitř! Je svatba!
- Moje svatba. - Ano, je svatba.
- A nikdo o tom nechce mluvit. - Pojď se upravit!
- Na tu svatbu. - Slyšel jste. Asi nelze být dost čistá.
- Jo. - Nadělají s tím. Vy se chcete ženit?
Ne... Já... To jsem... To nebyl...
To nebyl návrh.
- Nan. Pojď už. Potřebuju tě. Dělej. - Annabel, přestaň už budit pozdvižení.
Ach ty matky.
To je má guvernantka, slečna Testvalleyová.
- Pojď už laskavě dovnitř. - Ano.
Vážně už musím...
Jé, Nan, podívej! On je tady. To je Dickův kočár.
No jistě, že tu je!
- Pojď! Musím se oblékat! - Je tu!
Budu se vdávat!
Nan.
Poslyš, vůbec nic neříkej.
V noci jsem oka nezamhouřil. Dej to Conchitě.
Ne. A myslím, že ani ty jí to dát nechceš.
- Na Conchitě není nic špatného. - Jistěže ne, jde o moje rodiče.
Na rodiče to nesváděj.
Ovšem, nechtěli by přijít. Jsou se mnou jen potíže, přinejlepším.
Nebylo snad léto tím nejlepším?
- S Conchitou? - Ano.
Nejlepší, co jsem zažil. Ale zapadla by v Anglii?
Přijali by ji?
Conchitu nelze přehlédnout.
Je jako slunce.
- A dnešek je... - ...jen na efekt.
Její otec se před New Yorkem dme pýchou, že ty jsi lord a on je boháč.
Conchita miluje tebe.
Ježíš.
Ano. A tvoji rodiče po tobě chtějí co?
Nevím. Asi ať přijedu domů a začnu se chovat rozumně.
- Bože, Nan. Ona je zázrak. - Ano.
- Zbožňuju ji. - Ano! Patříte k sobě.
Kdo by se chtěl chovat rozumně? A žít bez povšimnutí?
Kam to jdeš?
Dovnitř, vzít si svou překrásnou...
báječnou ženu!
Nan,
- pověz Conchitě, že ji miluji. - To už přeci ví, ty tupče.
Kočí, k hlavnímu vchodu, prosím. Budu se ženit.
Jsi to nejkrásnější, co jsem kdy viděla.
Až na Jinny.
A Lizzy.
A toho pudla.
Takže tě mám v první pětce.
- Pětce? - V šestce určitě.
Ovšemže vůbec netoužíš být obdivována.
Nepotřebuji k tomu muže.
Obdivuji se sama.
Ty jsi tak komplikovaná. My jsme komplikované.
- Fajn, vyberu... - Conchito, jsi nádherná.
Jsi krásná.
Děvčata, připíjím na nový svět.
Svatby, muže, párty.
V jakémkoli pořadí.
Co je hlavní? Zlatíčka, hlavní jsme vždy my.
- Vždy. - Vždy.
Zapřísaháme to krví, nebo šampaňským?
- Šampaňským! - Jasně!
AUTORKA KNIŽNÍ PŘEDLOHY
BUKANÝRKY
Zlom vaz.
Že na mě v Anglii nezapomeneš?
Kdo že ty jsi?
Páni.
- Nechť započne veselí. - My už jsme veselí.
Musím si sundat ty podvazky. Strašně škrabou.
Dámy.
Pardon.
Pojďte tam.
- Pardon. - Pardon.
- Na schodech do všech narážím. - Ano. Nedivte se, když na nich tančíte.
Jo. Ovšem obyčejně ze schodů zásadně kráčím.
Leda poskočím, když je pod nimi něco, co moc rád vidím.
Načasování je hrozné, ale musím jít.
- Kam jdete? - Domů. Moje matka umírá.
Pardon, nechápu, že to říkám nahlas.
A ne že by lékaři vždycky...
Sotvakdy něco vědí.
Dřív než dnes večer jsem nesehnal loď, ať jsem prosil kohokoli. Vážně musím...
Dorazíte domů a matka vás nadšeně uvítá.
Kéž byste mě doprovodila.
Já vás doprovodila. Odtamtud sem.
Naše první cesta.
Mimochodem já jsem Nan. Nan St. Georgeová.
Nashle, Nan St. Georgeová.
Jsme tady. V samém centru dění.
- A trvalo to jen pět let. - Jo. Jen pět krátkých let.
Drahá, když jsme byli sousedé doma v naší malé Saratoze,
koho by napadlo...
Že až se přestěhujeme, budete v závěsu.
- Ten neškolený smích. - Drahoušku, teď jsi tady.
Užij si to.
Dámy.
Nuže, myslím, že nejlepší výhled je odsud.
Paní Paramorová.
Je tu. Ty její šaty.
Ó, paní Paramorová.
Doufali jsme, že na vás narazíme kvůli pozvánkám na ples debutantek.
Já jsem paní St. Georgeová.
A toto je moje Jinny. Jedna z družiček.
- A moje Lizzy. - Ach ano. St. Georgeovi.
- Ta rodina ze Saratogy. - Nyní bydlíme ve městě.
- Mému muži se zadařilo na burze... - To mu přeji. Vám všem.
Paní Clossonová,
- vaše jednohubky jsou famózní. - Děkuji.
Promiň, matko, měla jsem...
- Ne. Dělalas, cos měla. - Paní St. Georgeová,
tuto sezónu se plesů v New Yorku účastnit nemůžete.
- Nevidím důvod, když... - Má matka...
- Lady Brightlingseaová. - No ovšem.
Ano. Má matka trvá na tom, abych pozval vás i vaše dcery,
Conchitiny družičky, do Londýna.
Do Londýna?
Do toho Londýna? V Anglii?
- Všechny její družičky? - Proslýchá se, paní Paramorová,
že jistým kultivovaným děvčatům je New York již příliš malý.
- Velmi malý, naprosto souhlasím. - Ano, i já naprosto souhlasím.
A je nutně potřeba...
Zahájení sezóny.
...aby Jinny a ostatní debutantky
byly představeny na plese debutantek.
Královně.
To je ovšem od lady Brightlingseaové nesmírně šlechetné.
A paní Paramorová,
příští sezónu, až se Jinny vrátí, pokud se vrátí,
možná se nechá přesvědčit, aby zaskočila na váš místní ples.
Slečno Testvalleyová, znáte lorda Richarda?
Víš, jak záhy zjistíš,
Anglie je velmi malý rybníček.
- Lady Hopeleighová chce, ať ti připomenu... - Ta mi nemá co připomínat.
Jean Hopeleighová se prvně objeví teď na královnině plese.
Její budoucnost je ve tvých rukou.
Matko, Jean by měla vědět, že si nevezmu nikoho, kdo mě nahání kvůli titulu.
Má svěží pleť, Theodore, otevřené oči a rovná ramena.
A na rozdíl od jiných není tupá.
Tyto akce mě naplňují...
Vím, že by ses rád nechal nahradit strojovým vévodou z Tintagelu.
To civění ještě snesu.
Ale ten hluk a to nesmysl...
Jen se na ni podívej, Theodore. Kvůli mně.
Mladá, kultivovaná dáma.
Zalez už dovnitř. Nan.
Podívejte, anglický strom.
Anglický živý plot!
Anglická ovce na anglickém poli.
Těší mne, ovce.
Nan, prosím.
Jinny, ty vlasy už nerozčešeš.
Jak asi bude mít Jinny večer vlasy?
Na hlavě?
Ano, možná. Avšak, Lizzy, lord jistě uvidí, že tvé jsou lesklejší.
Jen říkám, že tvá pleť v porovnání s Lizzyinou září.
Lizzy je má nejlepší přítelkyně.
Lord a lady „Brightlingseyovi“ nás jistě uvítají velkolepě.
Jsou to „Brittleseyovi“. Říkala jsem ti to stokrát.
„Brittlesey.“ Tak se to vyslovuje.
Celá já. Neleze mi to do hlavy.
Rodiče lorda Richarda budou jistě okouzlující.
- Vy jste pro ně pracovala. Jsou? - Okouzlující?
Ano. Ano.
Svým způsobem.
Je jich celá příšerná banda.
Debutantky jsou jen Virginia a Elizabeth.
Ovšem musí jich přitáhnout celá tlupa.
Jamesi, coby druhorozený syn jistě víš,
že jmění musíš buď vydělat, nebo vyženit.
Zbohatlické dcerky, ano. A nepochybně budou úděsné,
ale musí-li nám přilepšit newyorský odpad, pak ten nájezd budeme muset strpět.
Alespoň se zahojíme.
Takže budu prodán nejvyšší nabídce?
A mám na výběr?
Ano, jistěže máš. Jsou dvě.
Bude beze mě ztracený, Nan?
Otec? No ovšem.
A ty zas budeš sebevědomější.
Doufám, že vy dívky budete sebevědomé vždy.
My? Až na půdu. Podívej na Jinny.
- Mabel! - Vidím tě!
Buďme sebejisté společně.
Zajímalo by mě, zda už je Conchita v požehnaném stavu.
Holky!
Holky, ahoj!
Holky!
Conchie!
- Nan! - Panejo.
Jsi naprosto dokonalá.
- Propána. - Holky, holky, holky.
Vůbec nepostojí. Ani jedna.
Tolik sebou zmítají.
Sleduj, jak se budou zmítat naším směrem.
Než se nadějeme, nebude v Anglii rodiny bez amerického jedu v žilách.
Můžeme si ovšem bez nich dovolit jed...
nebo žíly?
Vybíráš si?
Jsem jen náhodný divák.
Jsou všechny bohaté jako Conchita?
Otec jedné je v americké armádě.
Nic takového není.
Říkají mu „plukovník“.
Ve Spojených státech říkají „plukovník“ i zubařům.
Holky, neumíte si představit, jak těhotenstvím trpí tanec.
Pojďte dovnitř. Ukážu vám dům.
Řekla bys, že těhotenstvím utrpěl i náš tanec?
Já si rozhodně nestěžuji.
Jaké štěstí, že je Conchita v tak pokročilém stadiu těhotenství.
To ano, jen září.
A přitom teprve pár měsíců po svatbě.
Tvrdí se, že sezónu zahájí ta akce s královnou,
ale to je jen odpolední předkrm.
Ta pravá legrace začíná až večer. Na plese.
Snad máte na zítřek parádní šaty.
Po plese debutantek prahne každá dívka v Londýně.
Čekaly celý život, až uvidí živého vévodu a pak si po schodech sejdou pro manžela.
Pro samou hrdost na odkaz zapomínají, že v moderním světě
už máme radiátory a elektrická světla.
Conchie, jsi v pořádku?
Tohle místo je jáma plná hadů. Dávej pozor, aby tě některý neuštkl.
Myslíš, že má trému každý?
Drahoušku, naši manželé vydělali peníze pouze obchodem,
- takže je naše tréma méněcenná. - Jak se jen opovažujeme existovat?
Pět let nám přibouchávali dveře.
Překvapuje mě, že nemáme úplně plochý nos.
Zvykněte si na moře ticha a plavte v něm, jak nejlíp dokážete.
Já se zatím neutopila.
Že je polévka božská?
Je tak rudá. A horká.
- Že je horká, paní Elmsworthová? - Je bezva horká.
O Angličanech mohu říci jedno. Umějí ohřát polévku.
Avšak ne příliš horká. To je úleva, lady „Brightlingseaová“.
- Brightlingseaová. - „Brittleseyová“.
Chyběl jste nám, lorde Richarde.
Měl příliš práce, abyste mu chyběly vy.
Anglie zkrátka překypuje aktivitou a možnostmi pro muže.
A my dívky máme tu báječnou možnost sedět doma a čekat, až se vrátí.
Co to bude zítra, Richarde? Jízda na koni, hon, karty?
Snad ne vše najednou.
To by nebylo...
Na koni.
Máte tu krásné obrazy, lorde Seadowne.
Líbí se ti všechny?
No, tedy...
líbí se mi mnohé.
Jistě stojí balík.
Jaké štěstí, že se nemusely prodat.
Richard má čich na výnosné trofeje.
Není to lady Jana Greyová?
- La... Kde? - Její portréty jsou vzácné.
Já myslela, že to je George Gower. Ale Jana Greyová...
To by na Gowera bylo dost brzy, ne?
Myslela jsem, že být královnou devět dnů je krátká doba. Před cestou přes Atlantik.
Výborně.
Co o portrétu soudíte vy, slečno St. Georgeová?
Mně se líbí její paže.
Vážně je teprve půl jedenácté?
To není hodinami, tady jde pozpátku všechno.
Holky, já už tolik dychtila po kráse a klábosení.
A co teprve jak dnes dychtil Seadown.
Třeba zítra na plese můžeš zkusit nepoutat pozornost.
Ach, ano. Ovšem.
Nechám prostor pro tvé odborné výtvarné postřehy.
„Líbí se mi její paže.“
Určitě.
Přestaň.
Čistíš si vůbec nehty? No podívej.
Počkat. Zítřek. Musím vám ukázat šaty, co si vezmu.
Já... Nech toho.
Jdu.
Bude to stát za to.
Hlavu vzhůru, drahá. Pořád jsi ty ta pěkná.
A jednou budu ta kdysi pěkná.
Co to tam proboha vyvádíte?
Chováme se jako lidé.
- Tohle není New York. - To vidím.
Kam se podělo to tvé veselí?
Teď jsi lady Marableová, je čas být manželka.
Takhle se tu nikdo další nechová. Žádal jsem tě, ať se chováš způsobně.
- Nejsem pes. - Zvolila sis to.
- Zvolila jsem si tebe. Miluji tebe. - A já tebe.
Ale ta nevraživost a posměšky ze všech stran.
Je to bojiště.
Vrátím se příští týden.
Ty odjíždíš? Když je tvá žena v tomhle stavu?
Vždyť máš ještě řadu týdnů čas.
A co ten ples?
Je mi líto. Potřebuji tu chvíli nebýt.
Bez tebe mi tam nedovolí jít.
- Promiň. - Takže nepůjdu. Skvěle.
- Conchie, jsi v pořádku? - Nejsem. Na ten ples nepůjdu.
Neúcty a přehlížení si užiju dost i doma.
Neříkal jsem to?
Že ji v Anglii nepřijmou?
- Taky jsi říkal, že ji zbožňuješ. - Ano, to je nádhera.
Jistě. Ale ne každý den.
Ne od rána do večera. Ne pod dohledem rodičů.
Čekal bys, že se ti po pohřbu uleví.
Ale ono samozřejmě ne.
Takže zítra. Ten ples debutantek?
Ano.
Co je ještě třeba?
Tvá matka byla ta nejkrásnější žena, co jsem kdy viděl.
To nešlo namalovat.
„Co nejníže,“ řekla slečna Testvalleyová.
Pak královna natáhne ruku...
A ty ji olízneš.
Myslíš, že si královna všimne, když ti vyklouzne lokna?
Všimne si toho matka.
To ano. A pamatuj, bradu nahoru, oči dolů. Promluv s každým mužem, ale jen krátce,
ať nikoho nezmateš.
Neptejte se. Ten pták dopadl hůř.
Ach, Jinny. Počkej, až tě Londýn uzří.
Holky, musíte slíbit, že budete tančit až do omdlení.
- Vidělas mé boty? Nemůžu ani chodit. - Jdi.
Tanči do omdlení. Rozumíš?
No tak, Nan!
Pojď, Jinny.
Děvčata. Není čas na hraní. Kočáry jsou na cestě.
Jinny, to je tvá šance. Druhou nedostaneš, tak to ber vážně.
- Jdeme, jdeme. - Conchie...
jsi v pořádku?
Přeci jsem ho nemilovala pro to, že je lord, ne?
A teď jako by nebyl ani muž.
Nalodili jsme se jako sobě rovní a čím víc se blížil domovu,
tím víc se vzdaloval mně.
Ježíši, já jsem tak ráda, že jsi tady.
Poslyš, Nan...
Až se to dítě narodí, budeš...
Budu tady.
- Jo. - Budu tu. Samozřejmě.
- Dobře. - Jo.
- Protože to je opravdové dítě. - Ano.
Jak vůbec...
A bude vypadat jako já. To má ale štěstí.
O to tak nějak u dětí jde,
ale nebude vypadat jako oni.
Co když na moje děťátko budou pohlížet stejně jako na mě?
Já tu budu. To ti slibuji.
- Opravdu? - Ano, ovšem.
Ach, Nan.
Takže dívky jen musejí sejít po schodech a muži si je rozeberou?
Kéž by tu byla Conchita.
Ten dort.
Šla bych se podívat, ale sotva chodím.
Ty boty mě vážně drtí.
Proč všichni...
- Kdo je to? - Čestný host, vévoda z Tintagelu.
- Vévoda? - Ne.
Nejlepší partie v Anglii.
Nan.
Tak, děvčata. Dívejte se, kam jdete.
I když už prý vévodovi matka choť vybrala.
Tady, podívejte. Jean Hopeleighovou.
A vévoda je dokonalý syn.
Tamhle jsou.
Hlavu vzhůru, Jinny. Ramena dozadu.
Čtrnáctka ve formě.
Nan?
Prý Američanky.
Neomalené a obhroublé. Představte si ty hromady prachů.
Představte si je na zádech s roztaženýma nohama.
Nebo jako lidské bytosti, které vůbec nezajímá váš názor
a je je jim jedno, jestli jste král, nebo pán.
Nan St. Georgeová.
Okno, náušnice, schodiště.
Pardon. Jen vyhrkávám slova.
Vy.
Tak už toho máte dost?
Jsou jako dobytek.
To je dosti příkré. Mně připadají rozkošné.
Rozkošné jsou. Ale jsou i lidské bytosti, zábavné a chytré.
Jak je na tom vaše matka?
To mě velmi mrzí.
Půjdeme?
Rozhodně.
Půjdeme?
Mám ho sníst, nebo se v něm schovat?
Noc je ještě mladá. Jistě stihneme oboje.
Schází vám?
Skoro víc než to.
Matky jsou nenahraditelné.
Schází mi svět, v němž žila.
Vlastně mi schází i můj otec,
i když jsem s ním v místnosti.
Co to proboha bylo?
Tančete dál.
To je vážně zlé, že ano?
Nic už nemůže být horší.
Vás by neměli pouštět do výšek.
- Náušnice, boty... - Za tu náušnici jsem nemohla.
- Až si příště stoupnete na židli... - Co? Co uděláte?
Zastavím vás, zřejmě, nějakým způsobem.
- Annabel! - Já ti to říkala. Ani nemá mít zájem.
Včera u večeře jsi dělala totéž.
Jak si mě vedle ní má někdo všimnout?
Teď si tě všímají ažaž.
Ale já se tolik snažím. Jsem unavená a ty šaty jsou tak těsné.
A Nan se nic z tohohle ani nelíbí.
Lordi, tituly a to vše. Směje se tomu.
Ano. Je to stupidní. Kdo by chtěl...
Já. Mně se to líbí. Chtěla jsem se s někým seznámit.
Dostaly jsme se až sem. Ty jako vždy způsobíš poprask a všechno jde vniveč.
Tvá sestra se jistě snaží stejně jako ty.
Upustila botu do dortu.
Proč jsi vždy na její straně a hájíš ji?
Víš vůbec sama proč?
Kde je tvá hrdost?
Má hrdost, Virginie?
Ta je tady.
Přímo tady.
Je v Nan a je v tobě. V mých děvčatech.
Promiň.
- Ty to nechápeš, Nan. Nechápeš. - Co?
Je to jako New York. Tady nás jen nenávidí z jiného důvodu.
- Já na sebe musím upozornit. - Upozornilas.
- Každý říkal... - Téměř jsem nepokročila.
A ty mezitím všechny uchvátíš, řekneš něco vtipného nebo chytrého
nebo ti muži olizují dort z prstů.
- Nebyli to muži, ale jeden muž. - Tohle není vtip.
Tohle je celý můj život. Záleží na tom.
Matka se tě vždy zastává a upřednostňuje tě přede mnou.
Když mi něco jde, řekne: „To i Nan.“
A neměla bys být ta hlavní. Neměla. Protože nejsi její dcera.
Cože?
- To jsem říkat neměla. - Říkat co? Cos to řekla?
- Ne. - Cos to řekla?
Nemůžu za to, že to tajili.
Byla jsem jen malá holka.
- Znáš tátu. Bylo to... - Tajili co?
Jedna z tátových bokovek měla...
Matka chtěla předejít skandálu.
Nikdo to nevěděl a neví.
Nan, to jsem ti vážně říkat neměla. Promiň.
Prosím, neříkej to matce.
- Prosím, Nan. - Tak tady jste.
Takže, Annabel, urazily jsme velký kus cesty
a ty vše skutečně poněkud narušuješ.
Slečna Testvalleyová laskavě nabídla, že zítra za úsvitu
- jen na týden či dva... - Budeme chodit dřív spát.
Zámky, o nichž jsme mluvily. Svěží mořský vánek v Cornwallu.
Lady Hopeleighová říkala, že na tebe Jean na plese čekala.
Když chce čekat, tak ať.
A co chceš ty, Theo?
Žít svůj život, matko,
- než potkám tu, jež neví, co je vévoda. - Nevím, kde by se někdo takový dal najít.
Nechci, aby mě naháněly jako divoké zvíře.
Protáhnu si nohy.
Nan?
Nan!
- Byl jsi v bance? - Je to horší, než jsem myslel.
Jak to šlo s tou Američankou?
Ano, viděl jsem ji...
- Myslím, že to jde podle plánu. - Tak to budeš potřebovat tohle.
Patřil tvé matce.
Ach, prokrista,
Angličanky po generace jednoduše rodí
bez nějakého trapného povyku.
- Miminko už se dere ven. - Tak jo.
Silně zatlačte. Šikovná.
Nevěděla jsem, že někdo...
Já vás vylekal.
Kdybych věděl, že tu ještě někdo je, tak...
Omlouvám se.
V pořádku.
- Ty asi moje nebudou. - Ne. Vám by byly...
- Vám by byly trochu... - Těsné?
- Ano. - Ano.
Jste výtvarník?
- Maluji. - Vážně?
Já se jen...
kochala tím světlem.
No není to...
Pro malíře snad nemůže být lepšího místa,
ač tedy sama štětcem nevládnu.
Pláž z nás dělá umělce ze všech.
To ano. Ale nejen pláž. I útesy.
A ten zámek. Viděl jste ho zblízka?
Je pozoruhodný.
Také myslím.
- No tak... - No tak...
- Měl bych... - Ano.
Jsem Nan.
Theo.
- Theo? - Theo.
Mohu?
Bože. To je jen omyl.
Je to...
- No... - Je to pták.
- No, je... - Je krásný.
No, vypadá jako...
- žába nebo co. - Ne.
Je to beznadějné, tak jsem začal znovu...
tak nějak.
Představte si, co z toho bude.
Promiňte. Myslím, že je nezvyklé
hovořit tak otevřeně s někým, koho téměř neznáte.
Myslíte? Mně to přijde spíš snazší.
Třeba bychom mohli...
Chodím sem často malovat nebo plavat.
Ne, bohužel se vracíme do New Yorku.
Tak to je ohromná škoda.
Hodně štěstí s těmi... žaboptáky?
Děkuji.
Sbohem.
Překlad titulků: Jiří Sailer