UNA SÈRIE DE NETFLIX
Corre!
Veus? Tot ha sortit bé.
Jo també vull una lletra.
QUI ES COLA NO MOLA
FIRA GASTRONÒMICA
Renoi, per què hi ha tanta cua?
No pot ser.
Eh, al final de la cua!
Brossa!
Ho notes? Sents l'olor?
- El primer que ho sent és el culpable. - No, el menjar.
I tant!
És l'olor increïble del primer experiment de Polseguera.
Les costelles definitives.
Fetes a foc lent durant cent anys
per cuiners modificats genèticament amb l'ADN d'un xef amb mala llet.
Té pinta de dir paraulotes.
Eh, no et colis.
Mare meva, com odio la gent que es cola.
Si mai m'enganxes colant-me, no em parlis més.
Què? No! Llavors no podrem parlar.
Sí, però colar-se és un crim contra la societat civilitzada, Max.
Haurien de ser desterrats, expulsats, confinats.
La gent que es cola són animals.
No t'ofenguis.
Només una meitat.
Així està la cosa, Max.
He hagut d'utilitzar la teva espècie per explicar-me.
Colar-se és de ser narcisista, egoista, arrogant…
Objectiu assolit, costelles localitzades.
El pròxim cop que algú es coli li penso cantar les quaranta.
Se t'acaben de colar.
Ep, no cola!
No et deixarem colar-te.
Oi?
No m'he colat, el portal m'ha dut aquí.
Estic en una missió i no em podràs aturar.
N'estàs segura?
Seguretat! S'ha colat!
Una noia s'ha colat aquí!
S'ha colat, alarma!
Ara les pagaràs.
Roxanne, emporta-te-la.
Al final de la cua.
Què?
No! No ho has entès.
S'ha colat ella, nosaltres no hem fet res.
La multa no diu el mateix.
ALTERAR L'ORDRE PÚBIC
"Alterar l'ordre púbic."
Escriure és difícil si et fa por el paper.
Això és una violació flagrant dels nostres drets d'oci.
És tot culpa teva.
Has sabotejat la missió.
Quina missió? La de colar-te?
No teniu ni idea del que heu fet.
Soc d'una era en què el menjar processat no existeix.
Un futur inhòspit on has de cuinar cada plat des de zero.
No hi ha menjar ràpid ni snacks per a microones.
És un lloc on si vols un bol de cereals,
has de cultivar el blat i recol·lectar i moldre el gra.
Allà, els nuggets de pollastre
només els coneixes a partir de textos d'internet.
És un lloc on l'àvia no fa galetes,
sinó que te n'explica contes.
No, no pot ser.
He investigat durant anys
quin seria el millor menjar per venir a tastar.
Però per culpa vostra, la missió ha fallat.
Au va, qui vols que s'ho cregui, això?
Així que vens del futur?
Explica'm.
Bé, ja que tenim cadires. Jo em dic Echo, i ell, Ocellet.
En tres-cents anys, el menjar és horrible,
per culpa d'un experiment del professor Dumas.
Sí, segur. Sembla un nom inventat.
Sí, me'l vaig inventar perquè no surt als llibres.
Estan censurats.
Vaig llegir que avui hi havia les millors costelles de la història.
Ho has sentit?
Sí, en tres-cents anys encara se'n parlarà,
per això es volia colar i ara som al final de la cua.
Escolta, ets tu qui ha començat a cridar i fer soroll.
Deixa'ns en pau, incívica.
El Max i jo volem costelles.
Bé, anem cap al principi i recuperem el nostre lloc.
Preparat, Max?
Max?
Digue-li que vaig prometre no parlar-li si es colava,
així que no li parlo.
Per què és tan difícil?
Hem estat fent cua, així que no ens estem colant,
ens estem recol·locant.
Ei, ens recorda?
La tenda, el cocodril que parla.
Bé, gràcies.
Prova-ho i moriràs, capgròs.
No et pots colar.
M'estava recol·locant!
Bé, era d'esperar.
Encara som més lluny de les costelles.
Eh, almenys no dic mentides.
Qui menteix?
Tu, senyoreta "vinc del futur".
És veritat, per això sé escapolir-me de la Roxanne.
Veus com menteixes?
Com pots conèixer la Roxanne si vens del futur?
La Roxanne també viatja en el temps?
No, és una roca que segueix viva en 300 anys.
I li encanta jugar a pedra, paper, tisores.
A la Roxanne només li agrada imposar lleis a la gent equivocada.
Ah sí? Doncs per què no li dius de jugar, a veure si vol.
Tinc raó i tu no. Li vaig a dir.
Hola, Roxanne.
Vols jugar a pedra, paper, tisores?
Si guanyo, ens deixes posar on érem a la cua.
Si guanyes tu, ens pots fer fora del tot.
Per què no? Tinc ganes de fer-te fora.
Pedra, paper, tisores!
Tisores!
Pedra!
L'has cagat!
Doncs tenia raó i ets estúpid.
Sí, James, què coi et passa?
Era un bon pla.
Sabia que ella sabia que el paper guanya la pedra,
i esperava que m'enganyés amb paper, que guanya la pedra.
Per això he triat tisores, que talla el paper.
Jo jugo a escacs quadridimensionals.
Malauradament, era pedra, paper, tisora.
És culpa teva per colar-te i després dir tot això que vens del futur.
Si no vols que t'avisi del que sé del futur…
Més sobre el professor Dumas?
No, que aquests xefs humans de cocció lenta
són àliens que us volen engreixar per menjar-vos, però bé.
Engreixar-nos per menjar-nos?
No vull que em mengin àliens!
Com a molt, pregadeus. És el meu límit.
No, Max, espera.
És una conspiranoica amb barret d'alumini.
Això no és veritat!
És tecnologia real per evitar que em llegeixin la ment.
I no menteixo.
Les costelles us faran tendres per dins per quan us cuinin.
Només vols espantar el Max.
Estàs en fase de negació i l'allunyes de la veritat.
Tu ets qui s'ha volgut colar.
I tu has aconseguit que ens facin fora.
Perquè tu eres qui s'estava colant.
No suporto que el meu millor amic
i una desconeguda, però amb molt potencial d'amiga,
es retreguin fets objectius!
Me'n vaig a solucionar-ho d'una vegada.
Com?
Entrant d'amagat pel darrere
i o menjar costelles o que se'm mengin els àliens.
Digueu als pregadeus que ja no són el meu límit.
- Eh, on et penses que…? - Paper.
Treu-me'l!
Vaig amb ell.
Per què? Creus que està en perill?
No, és per demostrar que t'equivoques.
Tret que s'estigui colant, que l'hi impediré.
Amics barallant-se.
Amb costelles, millor.
Les costelles!
Guarda-me'n!
Espera, què estic fent?
Si en menjo, llavors soc igual que els que es colaven a la fila.
No em podria mirar al mirall mai més.
Qui necessita miralls?
Preadolescents? Què hi feu, aquí?
Max, és el xef britànic enfadat!
El banquet comença aviat.
Sí, xef, gràcies, xef.
Veus? Àliens.
- Àliens! - Àliens?
Són insectes enormes que parlen. No tenen per què ser àliens.
No ho compro.
Sabia que no havies vingut per culpa del professor Dumas.
No menteixo.
Bé, intrusos… O hauria de dir aperitius?
Teniu l'honor de ser els primers a qui mengem.
Dripflong, Smorgplank, agafeu-los.
Sí, xef, gràcies, xef.
Que suculentes!
Què fas?
Menjar.
Com pots estar menjant?
Ens estan a punt de devorar insectes britànics que potser són àliens.
Perquè vinc del futur. Sé què passarà.
Bé, i què passa?
Mors si no admets que tinc raó.
Mai!
D'acord.
Sí, xef, gràcies, xef.
Començaré pel petit i rodó.
James!
Espereu, no soc tou a tot arreu!
Deixeu-me menjar costelles.
No les necessites.
Sembles un núvol ben tou i rodó.
D'acord, Echo, tenies raó!
Guai.
Para!
He vingut a menjar, com tu.
Me'n vaig.
Sí, xef, gràcies, xef.
No demostra que siguin àliens.
No hem mort!
Normalment, no la xocaria amb algú que es cola, però…
No m'he colat.
No seria aquí si el professor Dumas no s'hagués carregat el menjar.
Va, nois, a menjar!
No hi podeu ser, aquí.
Un moment!
I si tornem a jugar, però ara, si guanyo, podem acabar de menjar?
Som-hi.
Pedra, paper, tisores!
De debò, quin problema tens?
Subtítols: Albert Vilalta
Salsitxa!