Laddas ner från MY-SUBS.MX
Officiell webbplats för MY-SUBS-filmer: MY-SUBS.MX
EN NETFLIX-DOKUMENTÄR
Moral
är beteenden som samhället bedömer.
Etik
är beteenden som ditt samvete bedömer.
Varje person,
beroende på var och när de föddes,
drar en linje
och säger här till här är bra, och här till här är dåligt.
Och vad är det galnaste med detta
är när du kommer nära den linjen.
Och det var därför du bestämde dig för att råna en bank?
Varför gjorde du det?
Varför rånade jag en bank?
Det är en fråga
Jag har frågat mig själv många gånger.
Jag tycker att det mest rimliga svaret är
dödens betydelse.
Någon gång i mänsklighetens historia,
de insåg att livet var väldigt begränsat,
eftersom vi plötsligt passerade här och lämnade inget efter sig.
Därför tror jag dödens betydelse
kan komma i två former:
som barn
eller som konst.
Det är det som övergår döden,
en bok du skriver, en målning,
en pyramid,
en konstnärlig stöld.
Jag tror att i denna aspekt, dödens betydelse,
inse att livet är ändligt, är en annan anledning
som också ledde mig till detta.
Fyra tungt beväpnade brottslingar
gå in på banken med avsikten att råna den.
Det är mycket spänning i San Isidro. En gisslansituation.
Falcon Group ingrep och området är omgivet. Vi är där live.
Den berömda Falcon Group
vet inte kassaskåpen är underjordiska?
Låt mig fortsätta prata.
Alla gisslan har släppts, och inga brottslingar har gripits.
De plundrade 143 värdeskåp.
Nittiofem miljoner dollar.
De kanske är riktigt smarta killar, men oavsett hur lång tid det tar,
de kommer att ha en trevlig historia att berätta för sina cellkamrater i fängelset.
Det mest spektakulära rånet i argentinsk kriminell historia.
Vissa kallade det "århundradets rån."
En polis som kom in berättade för mig, "De försvann ut i tomma intet."
- Okej, Fer. -Det här igen?
Säg vad du vill att jag ska säga.
FERNANDO ARAUJO KONSTNÄREN
2003... Ja, det var 2003. Jag var den lyckligaste mannen på jorden.
Om du hade undersökt alla, Jag skulle vara den lyckligaste.
Jag hade hittat
ett kall.
Plötsligt ville jag göra konst.
För detta behövde jag bara en 50 kvadratmeter stor studio.
En plats inrättad att kunna förvärra mina sinnen.
Vid den tiden,
visuella konsterna,
kampsport,
cannabiskonst...
Jag skrev en bok
om fördelarna med cannabis och odla den inomhus.
Det var ett helt år ledigt,
full av mycket av experiment och galenskap.
Jag befann mig i stater
där jag inte visste om det var dag eller natt.
Jag målade, boken om att odla inomhus.
Kontrollera det.
Jag hade hittat ett syfte och jag älskade det.
Vad jag inte föreställde mig
är det efter att ha utvecklats dessa växter inomhus,
Jag skulle ha en ganska viktig uppenbarelse.
Och…
Jag bestämde mig för att råna en bank.
Jag visste inte hur än,
men en sak var säker.
Det måste finnas lite konst i det.
Och den tanken började ta tag i mig
till den grad att det var som, "Åt helvete med tavlorna"
och det enda Jag gjorde från och med då, 24/7,
tänkte på hur man rånar en bank.
Jag heter Luis Mario Vitette Sellanes.
Jag är uruguayan. Jag är 65 år gammal.
Jag föddes på en plats med goda vanor,
med ett riktigt bra ekonomiskt läge.
Jag definierar mig själv som en inbrottstjuv.
Och vad är en inbrottstjuv?
En inbrottstjuv kan lite om juveler,
lite om lås, och lite om konst,
lite om allt.
Även om mitt första brott hade inget med rån att göra,
Jag lärde känna fängelse, riktigt fängelse.
Och alla som känner till fängelse är inte samma sak när de kommer ut.
Och du lär dig alla typer av brott.
Och du kommer att bli en kriminell.
Rufi!
Rufián!
Charlotte!
En dag åkte jag på en kort resa, och jag sa: "Jag kommer inte tillbaka längre."
Jag reste till republiken Argentina.
Vad gör en flykting gå till ett främmande land göra?
Han kommer i kontakt med kriminella.
LUIS MARIO VITETTE SKÅDESPELAREN
Kanske vi alla någon gång,
tänk på att råna en bank, vet du?
Vi tittar på film, men denna idé började få fäste.
Jag var tvungen att dela det med någon.
Och det var med min krympa.
Det första jag sa till Jorge, Jag minns att det är, "Jag ska råna en bank."
"Varför en bank?"
Tja, om det inte vore en bank, det skulle vara ett kasino.
Gå dit, ett kasino...
Jag är inte emot kapitalismen.
För mig är det ett bra system som fungerar.
Det enda är Jag ville ha en del av verksamheten.
Jag skulle inte hitta en bank.
Jag skulle råna den, som Brecht sa.
Då tänkte han det var en del av cannabisvillfarelsen,
alla dessa idéer hade han hört från mig.
Han sa: "Okej, allt bra. Låt oss lämna det där."
Så jag började leta efter en bank först.
Jag bor i Acassuso,
en plats där jag föddes, där jag växte upp.
Det fanns en bank på Libertador och Peru,
och jag sa: "Det här är banken."
Acassuso Río Bank.
BANK
Jag heter Rubén de la Torre. Folk kallar mig Beto.
jag föddes i kvarteret Constitución.
Jag gick i katolsk skola.
Jag var där tills jag var 12. Jag var till och med en altarpojke,
hjälpa till vid mässan och allt, men när jag skulle lämna kyrkan,
vi skulle gå ut för att göra lite bus med vänner för att de var det
mycket som mig.
Det hela började som ett äventyr.
Senare blev det en vana
och fortsatte tills vi skulle stjäla några bilar.
Sedan fångade de mig och jag gick till Devoto,
och jag sattes med några av de värsta människorna
som hade stulit vapen
och gjorde attacker och slag i kommandostil.
Jag kom ombord med dem, låt oss säga.
Stöld och brott blev också en last.
Det var som,
fyller ett tomrum, jag vet inte. Men det var något jag saknade.
BETO DE LA TORRE LITEN
En bank kan bli rånad
när den är öppen eller när den är stängd.
När den är öppen betyder det att gå in
med vapen...
och försöka ta sig till valvet.
Något som är omöjligt.
De anställda, den privata säkerheten har en knapp.
Och automatiskt, efter några minuter,
du är omgiven, och du kan inte ens ta mynten.
Använder redan vapen
var inte min stil för det jag försökte göra,
något konstnärligt utan våld.
Så uppenbarligen valde jag det andra alternativet: när den var stängd.
Och när det är stängt, sättet att göra det är med ett hål.
Och det var idén jag utvecklade.
När du tänker på något sånt här, du kan inte ringa dina vänner som
"Vill du göra det här?" Jag menar, låt oss säga, nej.
Du måste hitta rätt personer.
Mitt motto är "intelligens över krut".
Sebastián García Bolster.
Jag är Sebastián García Bolster.
Och jag vet inte varför, men
de kallar mig "ingenjören".
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INGENJÖREN
Jag har bott hela mitt liv i Martínez, en typisk medelklassfamilj.
Jag skulle se en enhet
och fundera på hur jag kunde få bättre resultat
eller mer energi, mer kraft.
Jag pluggade, slutade gymnasiet, eltekniker,
och sedan började jag ingenjör. Jag slutar.
Jag startade en motorcykelverkstad.
Från verkstaden, Jag ändrade det tills det blev
rent och exklusivt en Jet Ski-verkstad.
Fernando gick i samma skola som jag, San Isidro Tech School.
Han var ett år äldre än mig.
Vi blev vänner. Vi åkte på semester tillsammans.
Fernando föreslår att jag gör det här.
Jag stal inte. Jag stal aldrig.
Men att råna en bank var okej.
Ge tillbaka våra besparingar! Jag har jobbat hela mitt liv.
Min familj led alltid på grund av banker.
Att stjäla är dåligt,
men stjäl från en bank som gjorde det så mycket skada på människor är inte så illa.
Han berättar om det,
och jag sa inte, "Nej, du är..."
"Nej, ja, vad det än är tekniskt eller mekanisk sak du behöver,
lita på att jag gör det."
Som ett villkor tar jag inga risker.
Om det inte är perfekt,
Jag går inte in på det.
Jag skulle hyra ett hus det var fyra kvarter bort,
göra en tunnel, och komma till källaren på banken,
eftersom valvet låg där nere.
Men det var inte så lätt. Tänk om den kollapsade på mig?
Därför att…
Kom igen. Låt oss vara ärliga.
Jag har aldrig grävt ett hål
annat än att plantera ogräs.
Samtidigt insåg jag
att när du kommer in, det finns rörelsesensorer.
Jag tillbringade månader där ta reda på hur de fungerade.
Jag designade några kostymer som kan komma förbi dem.
Det fungerade.
Det är så herr Caterpillar föds.
Men komma förbi rörelsesensorsystemet var inte viktigt.
Det var själva valvet.
Detta vansinne, som Jag var säker på att jag skulle lösa,
var ganska komplicerat.
Så jag föll isär.
Vid ett tillfälle säger jag att det inte går att göra.
Det går inte att göra.
Jag är överväldigad.
Jag hade investerat mycket tid, kunskap och pengar att köpa saker.
Och det här fungerade fortfarande inte.
Jag fattar det inte.
Hoppet föddes på nytt.
En ny idé föddes.
Automatiskt, klockan tre på morgonen,
Jag lämnade för att leta efter ett internetcafé för att gå online
och se om någon hade haft den här idén tidigare.
Det var mycket mer vågat.
En högtflygande föreställning.
Och idén var väldigt enkel...
blanda de två metoderna:
när banken är stängd och när den är öppen.
Gå in,
simulerar ett in-och-ut-rån, gå till registren,
vänta på att polisen ska omringa oss,
och använd tunneln, inte att gå in, utan att gå.
Ingen hade någonsin gjort något liknande.
Och
när du är en banbrytare, du har en enorm möjlighet att lyckas
för att människor inte är det redo för något nytt.
Jag var väldigt glad förut när jag upptäckte
att konst och 50 kvadratmeter fungerade bra för mig.
Men detta var en del av den installationen.
Fernando skulle komma och berätta för mig,
"Hej, jag tänkte på det här för att göra det här."
Varje problem vi hade, vi var tvungna att utvärdera olika möjligheter,
ur hans synvinkel,
från min,
som om det vore en film,
som om det vore en idé något som ska byggas i framtiden.
Vi ska göra så här och så här.
Det jag gör då är...
Tja, vad är marken i den norra delen av Acassuso gjord av?
Så det var där jag började undersöka,
och jag minns några arbetare höll på att göra en dräneringstunnel i Olivos.
Jag säger: "Hej. Hur mår du? Jag är arkitektstudent."
"En fråga. Kan inte det här kollapsa?"
Han säger, "Nej, desto djupare är det, desto svårare är det."
Okej.
När jag gick därifrån såg jag några cirklar kvar på gatan från arbetet.
Nästa dag,
Jag går till calle Perú.
Jag ser en cirkel i denna storlek.
Jag ser en annan.
Jag kunde inte tro det.
Samma cirklar som jag hade sett på byggarbetsplatsen i Olivos.
Jag menar, de spåren var tionde meter
som gick ner till calle Perú, som gränsar till banken,
sa till mig att det fanns en dräneringstunnel nedanför.
Och plötsligt hittar jag slutet på det här avloppet.
Tio kvarter från banken.
Jag går ca 100 meter in, och jag hittar
ett runt avlopp, sex meter i diameter
som gick genom stadens tarmar.
En otrolig syn.
Och det är där ett nytt skede börjar...
kallad "Donatello Project".
Donatello, inte efter renässanskonstnären,
men efter Ninja Turtle.
De låg i avloppsrör utövar kampsport,
och de var gröna som ogräs.
Om du går i 20 minuter i en mörk tunnel
och plötsligt stoppar jag dig och frågar, "Var är du?"
Hur skulle jag kunna veta? Det skulle mätas.
Ett två,
tre fyra…
elva tolv…
tjugofyra, tjugofem...
Du vet, jag visste aldrig
Jag skulle plugga kotangensen av något
tills jag bestämde mig för att råna en bank. Otrolig.
Det är som allt jag studerade i mitt liv var överallt,
och det kom plötsligt ihop, vet du?
Cotangenten var
de 69 graderna som var nödvändiga
och även avståndet från hypotenusan, 15 meter.
AVLOPPSRÖR 69 GRADER
TUNNEL, 15 METER
ÖVRE KAMERA KÄLLARE
Fernando och jag gjorde hela den här första etappen.
Vi började göra den första kammaren med pinnar och lampor.
Att göra t.ex. ett sånt här hål,
storleken på änden av en två-liters flaska,
det tar en timme.
Det var omöjligt.
Så jag var tvungen att ta med en 220-volts generator
och använd en elektropneumatisk borr.
NEDRE KAMERA 2 METER
AVLOPPSRÖR
Senare insåg vi att det inte fanns några mer pengar,
och det gjorde vi inte fysiskt har tid att göra det,
så vi behövde någon som hjälpte oss ekonomiskt såväl som manuellt.
Och den andra deltagaren är Doc.
Återigen, jag vill inte ha några hjältar.
DOKUMENTET
Han hade en släkting som var inblandad i brott,
i de stora gängen på 90-talet.
Våldsamma människor går in med vapen.
Plötsligt hade vi mer eldkraft än närmaste polisstation.
Jag känner doktorn, och han verkade vara en omtänksam person.
Han var advokat.
Så jag var lugn.
Vi behövde fortfarande människor. Jag säger att vi måste leta efter en annan person,
och det är hur Doc introducerade mig för Beto de la Torre.
Jag var alltid i kontakt med doktorn.
Så vid ett tillfälle, han möter mig på en bensinmack
och säger: "Jag ska presentera dig till någon, en vän."
Sedan presenterar han mig för Facha, Fernando.
En karaktär
vem är chockerande, stark,
och van vid att göra saker med våld,
en explosion av krut.
"Titta, det har jag inte mycket pengar att gå runt."
Han säger: "Nej, men jag har en lastbil."
"Jag säljer den, och vi köper det material vi behöver."
Men saker och ting gick inte vidare
i den hastighet som min ångest var.
Jag var på detta 24/7, och de andra...
Doktorn hade sina rättegångar.
Sebastián hade kvinnoproblem.
Beta hade gikt.
Hans ben var svullna och han kunde inte gå.
Jag behövde en annan person
som hade ledig tid när jag var ledig.
Att stjäla i Argentina var väldigt enkelt.
Jag umgicks med alla sorters människor.
Och jag slutade med ett "Spider-Man"-gäng.
Så vi klättrade,
sänkte oss ner, gick upp till 18:e, 20:e våningen,
letar efter var folk förvarade sina saker.
När de kontaktade mig,
vi kom överens om att jag skulle komma och klippa upp kassaskåp
där vi delade en halv miljon dollar.
Jag kommer gående från calle Libertad riktigt välklädd, som jag gillade,
och någon vänder sig till mig. "Hej Marito. Hur mår du?"
"Hej, Doc."
Det första han frågar mig är: "Har du pengar?"
"Ja, självklart," sa jag till honom. "Vi måste prata."
"Jag har ett väldigt viktigt jobb."
"Jag har mitt livs jobb."
"Titta. Låt mig berätta för dig, Marito." Och jag sa: "Stoppa."
"Om du är med så är jag med. Säg ingenting för mig."
Jag minns den dagen där var Sebastián, Beto,
och doktorn tog med Marito.
Och jag träffar den här lilla personen, 1,6 meter hög,
sticker ut bröstet som en total shorty.
"Hej kompis."
"Hur mår du?"
Han går upp till studion och börjar titta på målningarna.
Jag hade föreställt mig studion,
stafflier, oljefärg...
Den här var ett skithål.
Och de presenterade mig till killen med idén,
någon Araujo-kille.
Han tar mig någon annanstans och säger: "Titta. Jag odlar här."
Han lyfter upp en liten gardin, och det finns ljus
och massor av marijuanaväxter.
En dramatisk karaktär,
någon som verkligen är en av de där ormtjusarna, du vet?
Jag hade inte riktigt en känsla.
Betos hälsning verkade verkligen hjärtlig. Och efter det var det de la Torre.
Jag kände hur jag fick små gåshud
från den där pojken som heter Sebastián, som jag senare fick reda på var García Bolster.
Det är... jag vet inte. Något säger till dig: "Se upp."
Och en dag ringer den här Araujo-killen mig
och säger: "Kan du komma? Ta med bekväma kläder."
"Vi kan bli smutsiga."
Jag sa: "Min Gud, vart är vi på väg? Är jag i tid?"
Men nyfikenhet
dödade katten.
Första gången var verkligen skrämmande.
Föreställ dig att du går här, det är det full av avföring, burkar, vapen, rör.
Rör, dessa olagliga anslutningar från hus.
Och när vi kom till platsen det var redan gjort,
första kammaren,
Jag säger: "Leta efter den och se var den är."
Och killen börjar leta vid alla metallplåtar.
Jag såg faktiskt en stor ring,
en enorm omkrets, ett enormt rör,
tio meter fulla med metallplåtar.
"Vad ser du?" "Ingenting, kompis. Vad ska jag se? Jag vill gå."
Jag öppnade metallplattan åt honom. Det fanns en kammare.
Jag säger: "Titta. Här har vi räddningsburkarna Baywatch."
"Baywatch räddningsburkar?" Han säger.
"Vart är tjejerna?"
"Nej, Baywatch räddningsburkarna ifall det plötsligt börjar regna."
"Vattennivån kommer att stiga,
och det enda vi kan göra för att rädda våra liv
tar tag i en Baywatch räddningsburk, bodysurfa på strömmen,
och be till vem du vill
att komma ut levande."
-"Jag förstår inte." -"Ärligt talat, det gör inte jag heller."
Jag ville inte titta på det för mycket heller,
för jag såg redan att detta inte var något för mig.
Han sätter in skruvarna igen,
och vi går tillbaka på stigen.
Sedan kommer vi till slutet av tunneln.
Tja, jag kunde inte få bort det där.
Jag kastade lite vatten från avloppet på mig själv, och det var värre.
Mina kläder, hemska.
Vi satte oss i lastbilen.
Vi följer med en oändlig avsats tills den tog slut,
och jag sa: "Vänd dig hit."
"Såg du var vi var nedanför?"
"Ja, jag såg."
"Om vi ​​gör en lämplig tunnel, det tar oss direkt till bankens valv."
Nu gillade jag det.
Handen jag behövde dök upp,
eftersom killen var tillgänglig 24/7 för detta.
Och det var då vi började månaders arbete med Mario
gå i trappor,
elektropneumatisk borrning,
mycket mate te.
Vi lämnade bilarna bredvid röröppningen.
Vi knöt rep till dem och gick in där.
Ett par av oss gick ner,
och de andra stannade uppe och stod på vakt.
Rättsmedicinsk polis var 30 meter bort,
och vi visste inte om någon hade sett oss från något fönster och kom ner.
Motgångarna var materialen.
Vi behövde borr, slipskivor, lampor, kablar.
Allt material vi använde.
Vi var tvungna att fixa generatorn,
köpa verktyg.
-Vad kostar det? -500.
Femhundra med batterier?
Och sedan skor, hårda hattar, och flytvästar för alla.
Jag hade mitt liv,
och på natten, ja...
De frågar mig: "Har du stulit?" Nej, jag jobbade. Jag behandlade det som ett jobb.
Sedan jag åkte på natten och att återvända en annan dag var normalt,
min före detta fru, Alicia, var orolig Mario kom för att få mig att gå på fest.
Vi skulle faktiskt göra tunneln. Ibland gick vi också ut.
Vi tillbringade nästan ett år går in och ut. Lite mer.
Vi hade fortfarande inga pengar.
Vi hade fortfarande inget ego.
Det var vi. Om ett problem uppstod, vi skulle lösa det mellan oss.
Det visste jag på 15 meter vi var tvungna att komma till banken.
Vi var nära betongen,
och plötsligt…
Jag träffade något annat.
Jag träffade en annan densitet.
Plötsligt slog jag något hårt, och det var spännande, vet du?
Men blir det bankens vägg?
Har jag gjort beräkningarna rätt? Mätte jag cykelhjulet rätt?
Och tänk om detta är grannens källarvägg?
Tänk om jag på D-dagen plötsligt öppnar hålet
och hitta grannen som tar en soptipp i källarbadrummet?
Tja, för att få bättre precision,
Jag gjorde en tvåmeters borr.
Så där tunneln slutade,
vi borrade och kom ut på trottoaren.
Jag säger, "Ja, det här är min MacGyver."
Killen löste det åt mig med 50 pesos med en torsdagsspecial.
Annars hade det kostat 100:-.
Med ett vanligt hål har du hela helgen för att öppna bankboxar.
Här,
vi behövde öppna bankfack så fort som möjligt.
Så då säger Fernando, "Visst, en sådan här enhet,
som plåtslagare använder, förstår?"
Jag säger, "Ja, okej, det är hydrauliskt. Låt oss se vad vi kan designa."
Vi letade efter en standard mini hydraulisk enhet,
och baserat på kapaciteten av den hydrauliska enheten,
Jag designade cylindern, kolven som får den att trycka.
Och det är så vi sätter ihop enheten.
Baksidan var teleskopisk, så att du kan reglera avståndet.
Med den enheten var vi verkligen säkra.
Vi visste på sju sekunder vi skulle öppna en bankfack
och ingen skulle höra det.
Och det är så "kraftkanonen" föddes.
Vi visualiserade alla att vi gick ner i tunneln
till avloppsröret med bytet.
Vad gör vi där nu?
Den primära grundtanken var just att gå till floden.
Men i grund och botten, det är vad polisen skulle tänka.
I samma ögonblick som de fick reda på det om vår flykt,
de skulle till floden.
Därför är det här jag säger vi måste gå åt andra hållet.
Det andra sättet var en fördel
eftersom det fanns 100 platser att komma ut.
Sedan, efter att ha tagit reda på det, vi hittade det bästa stället,
14 kvarter från banken,
nära ett hörn där vi kunde parkera en bil,
gör ett hål i botten, och gå direkt igenom
utan att lämna tunneln eller någon som ser oss.
Att gå in i tunneln var svårt,
eftersom allt vi fick bära var riktigt tungt.
Så vi funderade på att höja vattennivån för att kunna segla.
Så vi gjorde dammen.
Mycket järn, rep, trä,
och expanderbar polyuretan för att göra den vattentät.
"FRONTVY" 6 METER
Vi gick till ytan, och just då kom en riktigt stor storm.
Efter stormen, tio, 15 dagar senare,
vi gick ner för att se dammen, och det var borta.
Stormen hade fört bort den.
Jag säger: "Nej, sluta. Det är allt. Vi ska gå."
"Jag kan försäkra dig vi kommer att dra nytta av det här."
Redan tillräckligt. Jag var klar. Men plötsligt, Jag säger, "Nej, låt oss göra dammen,
för när de får reda på det vi hade en damm och gummistövlar,
det kommer att bli hemskt."
Tanken på att studera
hur man tar sig till ett valv eller hur man gräver en tunnel
hade nu blivit
studerar psykologi av Falcon Group.
Att hitta manualen, som var, låt oss säga,
bibeln med gisslantagandeprotokoll.
Lyssnande
till polisradio.
Därför började jag förstå
tider, metodik,
och saker som skulle hända när plötsligt,
inifrån banken, de säger, "De rånar oss."
För mig, att känna fienden
är när kriget nästan är vunnet.
Vi behöver en specifik lastbil att kunna öppna en dörr på golvet.
Jag tror att vi betalade fem eller sex tusen dollar.
Och Beto de la Torre tog det till ett hus han har i Wilde.
Vi modifierade lastbilen där.
Vi skar bort en del av den så att vi kunde skicka saker genom golvet.
Vi måste jobba, och hans fru var där, förstår du?
Och jag sa: "Vad gör hon här?"
Vi tittade på varandra. Hur kommer det sig att den här damen också var här?
"Nej det är bra."
Det är allt.
Det var den gången jag träffade Alicia Di Tullio.
ALICIA DI TULLIO FRUN
Ändå visste hon inte ens mitt namn,
för inte vid något tillfälle presenterade jag mig själv eller något.
Men jag var där.
Vi behöver en förare till skåpbilen.
Landsmannen, Zalloechevarría.
En lagman.
JULIÁN ZALLOECHEVARRÍA LANDSMANNEN
Efter det lade vi till Kid.
BARNET
"Du kommer att vara där på D-dagen."
"Det enda du behöver göra är att rikta en pistol och göra vad vi säger till dig."
Ja, tänk dig.
Jag tillbringade 500 dagar med att tänka på det här jobbet.
Jag gjorde ingenting förutom det.
Första dagen visste jag redan hur man får pengarna därifrån,
men likväl den andra dagen Jag reviderade min prestation.
Och den tredje dagen också.
Hur många gånger rev vi om vår prestation?
Jag kom med planen i september 2004.
Vet du vad jag tänkte ärligt talat?
Att i början av 2005, vi skulle kunna göra det.
Jag trodde aldrig att det skulle bli så svårt och ta mer än ett år.
SCANZIANI SKrädderi
Byxor.
Jag var så inne att jag ville gå in även om det regnade eller regnade.
På den tiden var den enda risken
när det var en gisslansituation, någon briljant,
någon som tänkt vi kunde fly genom kloakerna,
skulle blockera vår utgång, och hejdå, vi skulle inte åka någonstans.
Jag var inte särskilt fokuserad häromdagen.
Men jag var bestämd.
När allt upptäcktes, det var som
vi skulle skapa en roman.
Det skulle vara sommarens fokus.
Vårt event kommer att vara fredagen den 13 januari.
Är någon vidskeplig?
Mycket bra.
13 JANUARI 2006 D-DAGEN
Jag gick upp klockan sju på morgonen.
Jag klädde mig försiktigt och gjorde klart mina skor, skjorta och slips.
Jag gick för att hämta ungen.
Och vi gick mot D-Day-zonen.
Jag minns att jag var vid ett stort bord på natten,
har absolut allt Jag behövde ta,
helt sanerad från fingeravtryck.
Låt oss tänka på och granska positionerna.
Först, klockan 9:00,
Sebastián ska gå ner i avloppsröret.
Jag började gå.
Jag kom till dammen.
Vid dammen tog jag motorn
och verifierat att allt var i gott skick.
Och jag pressade mig upp mot hålet som gick till banken.
Och jag väntade tills de gav mig okej.
Doktorn…
och Beto,
du kommer att gå in.
Alicia följde med mig till platsen.
Hon släppte av mig i hörnet av banken
och vänster. Hon lämnade bilen där hon var tvungen att lämna bilen.
Min bil.
Nu går Landsmannen
och kommer att komma i position
i utrymningsavloppet vid 3 Sargentos och Libertad.
Jag parkerade.
Vi gick och gick med ungen för ett block eller två.
Vi hittade Ford Escort som redan väntade på oss.
Vi stod där och pratade, vi båda riktigt välklädda.
Jag hade på mig min klassiska tredelade kostym.
Vi gick förbi och såg den parkerade bilen med Marito och den andra kollegan.
"Hej hur är det?"
Jag kommer att anlända i det här fordonet.
Jag ska lämna det, markerat, med några däckspikar i baksätet
så när Falcon Group närmar sig, de kommer att se att det var vårt utrymningsfordon.
Den 13 januari går vi in. Jag ser till att allt är bra.
RIKTIGA SÄKERHETSKAMEROR RÍO BANK
Larmen, säkerhetskamerorna,
och det är där jag ger presenten till den lokala polisen.
WALTER SERRANO VAKTEN
Under tiden, som verkade gå över ganska snabbt,
Jag var riktigt trött.
Dessutom tror jag att jag till och med halvsov.
På vägen, ja, riktigt långsamt och riktigt smidigt satte jag på några droppar.
Det där klibbiga limmet är en pryl vi har
att dölja våra fingeravtryck.
Och vi fick till bankens parkeringsgarage.
Vi kommer ut riktigt lugnt.
Och när vi stod inför dörren för att gå in,
bunkerpolisen signalerar till oss och säger det
vid middagstid går de anställda på lunch, och den dörren förblir stängd.
Så vi ökade tempot med Kid.
Vi gick uppför rampen.
Vi gick direkt till huvuddörren,
och Doc och Beto gick precis in på banken.
Jag märkte någon som bar ett förkläde.
Jag zoomar in med den kameran. Jag får det med en kamera framifrån.
Precis när den här personen börjar gå,
du kan se en pistol i hans midja.
Jag gick in. Jag visade pistolen.
Rör dig inte. Nu går vi.
Det stod folk i kö, så jag gick…
Frysa.
… höll fast säkerhetsvakten.
Jag visade folk, "okej, det här är ett rån. Alla på golvet."
På golvet. Det här är ett rån. Alla på golvet.
"Titta på golvet och det kommer inte att vara några problem."
"Allt kommer att bli bra, men gör som vi säger."
ESTELA MARIS KUNDEN
Jag ser någon med en lax- eller rosafärgad skjorta.
Jag ser att han redan har en pistol i handen.
Nu går vi.
Då slår jag larm. Jag skickar varningen att banken blir rånad.
Andra våningen.
Marito and the Kid tar det.
Se upp!
När du börjar jobba på banken, de ger dig utbildning
ifall dessa saker händer.
Vad de säger i kursen är det modus operandi
brukar vara att de är snabba. De håller en och en halv, två, tre minuter.
De är snabba.
Jag kom ihåg det. Jag låg på golvet och började räkna.
LEANDRO BANKANSTÄLLDA
Jag ser någon komma in och gå mot bankomaten.
Han hade hatt och overall på sig. Jag springer ut och tar tag i honom. Det var Fernando.
Jag kände inte igen honom för Jag hade inte sett honom klädd så.
The Kid och jag kom till andra våningen.
Identisk drift.
"Alla på golvet. Det här är ett rån."
Två steg till, och jag hoppade över glaset,
och landade i kassans inhägnad.
"Pengarna! Låt oss gå!"
Jag ska hämta polisradion.
Jag ska lyssna på exakt när polisen i närheten anländer.
Vid den tiden, vi ska göra etapp ett av planen:
"Gök."
Det jag ska göra är att ta en gisslan,
vänta på att den första patrullbilen kommer,
och låtsas att jag vill fly från banken med honom.
Jag väntar tills de säger åt mig att stå ner,
och jag ska gå in igen.
Och den här åtgärden är vad kommer att hindra dem från att tänka
vi kommer att fly genom en tunnel,
för om vi vill fly genom dörren…
När "Göken" är klar,
vi ska stänga bankdörren,
och det är då vi går till steg två.
Och det var då jag hörde polisens siren,
och sedan börjar du har massor av frågor,
för i slutändan är det inte det ett in-och-ut rån. Hur slutar detta?
Ultimo momento.
De rånar en bank i San Isidro.
Sedan går vi vidare till steg tre,
som tar ut vakten i källaren.
Den här killen är den kommunicera med utsidan.
Han kan inte se eller höra allt från valvet.
Vi tog tag i chefen. Vi gick till bunkern.
Allt var en fråga om sekunder.
Det låter som mycket, men allt var på några sekunder.
Kom igen. Gå ut för vi går. Okej.
Uppifrån hör vi dem börja säga till polisen att gå ut.
Han tar tag i mig och säger: "Behåll dig lugn. Polis, ge dig."
Jag säger, "Jag ska inte."
Och inte på något sätt ville han öppna den dörren.
I händelse av att han inte vill gå...
vi ska täcka fönstren
och en av oss kommer att göra honom galen dunkade på fönstren.
Komma ut. Okej, låt oss gå.
Den i overallen blir lite irriterad.
Han tar tag i verksamhetsledaren vid håret
och trycker upp henne mot fönstret av bunkerdörren.
Jag sa: "Hör du, kompis."
"Jag kom precis ut från Sierra Chica,
och jag går tillbaka, så gör inte det här komplicerat."
"Jag ger dig mitt ord som en gammal tjuv att jag släpper dig omedelbart."
"Jag kom ut för att ge dig mitt ord Jag kommer inte döda dig," sa han.
Och flickan berättade för honom att inte lämna för de kommer att döda honom.
Det var fult.
Och ingenting.
För han jobbade varje dag. Han är en kille som jobbade med dig.
Tänk om de sköt honom?
Kom ut därifrån. Nu går vi.
Driftledaren säger gråtande,
har redan ett nervöst sammanbrott,
att ge mig in och det hade hon inte spenderade tid med sitt barnbarn.
De bråkar med dina vänner och kollegor, du vet?
De hotar att döda en av oss. De kommer att döda en till.
Det gör dig arg. Du känner dig arg och verkligen hjälplös.
Nu går vi.
Säg åt honom att komma ut.
säger jag till personen i den grå kostymen, "Jag går."
"Behåll lugnet. Rör inte gisslan."
"Allt jag frågar är det du rör inte gisslan."
Han öppnade dörren.
Han lade pistolen på bordet
och telefonen, hans kommunikationsmedel.
När jag går ut, Jag räcker upp händerna och ger mig.
Och han ser mig inte som en nybörjare.
Han söker mig som någon som till fullo vet vad han gör.
Jag tog hans händer, och vi gick ner för trappan.
Jag tog honom till dörren.
Jag satte hans reglering 9 mm på ryggen.
Jag tog ut tidningen och vände kulan
för att förhindra pistolens snabba eldgivning.
"Gå bort." "Vad?" "Gå bort." Vi öppnar dörren för honom.
Och han gick. Vi släppte honom.
Vi släppte polisen.
Jag börjar tvivla.
"Vilka är dom? Vad är gänget beväpnat med?"
"Vem ringde du?"
Sergeant Serrano kunde inte tro det
han skulle lämna ett rån.
När jag kom närmare chefen på gatan såg jag banken.
Jag tittar på andra våningen. Jag ser den här personen i en grå kostym
så här, visar en Nextel.
När han visar Nextel, Jag säger till Gustavo att det är min.
Han säger: "Hur vet du det?" "Den har en logotyp."
Jag säger: "En av mina döttrar limmade fast den."
"Det är mitt. Kalla det för det är mitt."
Först,
två personer skulle vara ansvarig för förhandlingen,
doktorn och jag.
Senare, eftersom jag hamnar på det,
på grund av hur jag uttrycker saker...
mina teaterstudier,
och hur jag hanterar dem,
doktorn sa: "Nej, Marito måste vara förhandlaren."
Och så gick det.
En falsk mustasch, en kippah, några glasögon och en huva.
I min roll som förhandlare,
tidningarna började säga...
"Mannen i den grå kostymen."
Hallå?
Ja frun.
Nej, frun, jag är inte Walter Serrano.
Men jag har redan befriat din man, frun, så slappna av.
Ja, frun, jag är en av tjuvarna. koppla av.
Lugna ner dig är du snäll.
Jag ska få dem att ringa dig.
Lugna dig, frun.
Gå av den här linjen, snälla.
Genast smällde jag till telefonen på glaset
så den här löjtnanten skulle kontakta mig.
Och jag sa,
"Walter Serranos fru ringde mig."
"Snälla säg åt honom att ringa henne för hon är desperat."
Tillbaka till vår liverapport
på bankrånet med gisslan i San Isidro.
BANKRÅN OCH TAGNA GISSEN
Avenida Libertador är avstängd i tre block.
Du kan inte vara här. Gå tillbaka.
Och detta har begränsats ännu mer för pressåtkomst.
Vi har blivit placerade nästan ett och ett halvt kvarter bort
från mitten av handlingen.
Nästa steg
är att stänga parkeringsporten.
I grund och botten, om polisen gå i parkeringshuset,
vi kommer inte att lyckas.
Varför? För vi kan inte få "kraftkanonen" ur bilen.
Efter 12:30,
Jag känner att de börjar
att pipa mig,
och de säger: "Bross."
Jag slår och känner att de börjar flytta saker på andra sidan.
Det är för att jag slog baksidan av en möbel.
Då kunde de inte hitta där var hålet jag gjorde.
Det är ett viktigt ögonblick att se raringens ansikte genom det där hålet för
det är vår flyktväg.
Jag kom i position där
att jobba på desto lättare inlåningsfack, låt oss säga.
Vad menar jag med lättare?
De med minst avstånd mellan gångjärnen och lådan.
Tiden var mer eller mindre beräknad
att kunna öppna 400 bankfack på två timmar.
13:03
Vi är omedvetna om kidnapparnas krav
för att befria gisslan och kapitulera.
Det finns en ström av patrullbilar och poliser,
men ingen lösning på det här problemet är i sikte.
Vi tittade på en monitor, en TV utan ljud, vilket finns i alla banker.
Media var redan på topp.
Och i det ögonblicket tittar jag ut genom ett fönster
och se killen med radioantennen pekar på mig.
Men han började titta åt sidan, så här.
Han skulle titta på mig, titta på radion, och titta åt sidan.
Jag sa: "Vad är det som händer?"
Som en gammal tjuv, Jag tror att något är fel.
Han säger: "Här kommer personen vem ska förhandla med dig."
"Vem är det?" "Grabben med skägget", säger han.
Miguel Ángel Sileo.
Jag var major i Falcon Special Forces för Buenos Aires polis.
Jag var en förhandlare och en medlem av det taktiska laget.
MIGUEL SILEO FÖRHANDLAREN
Vi parkerar våra bilar som vanligt.
Och de fick oss i farten.
De gav mig telefonnumret till enheten inuti banken.
Jag sätter mig bakom ett slags lastbilsliknande fordon
med min partner, som också täcker mig som en sköld.
Där sträcker jag ut handen.
Och han börjar förklara vad som hände.
Det var ett in-och-ut-rån som gick fel, och de var instängda.
De ville inte skada någon, men ville inte gå tillbaka till fängelset heller.
"Titta, kompis."
"Jag gjorde precis 15 år i Sierra Chica."
"Så låt oss göra det här kort och enkelt."
Förhandlaren, den förstklassiga polisen till yrket,
vet att jag är en förstklassig tjuv till yrket
när jag sa att jag var i Sierra Chica.
Utöver vad som sägs, Jag är också mycket uppmärksam,
liksom alla förhandlare, till deras icke-verbala tecken, gester.
Denna person satt och hade korsat benen.
Så hans hållning stämde inte överens vad som pågick för tillfället.
BANKRÅN: DE SLIPPER TVÅ GISSEN
Normalt när gisslan tas, det är mycket stress, adrenalin.
Folk skriker och svär åt oss.
Lyssna på en sak.
Lyssna på mig.
Ta hand om kriskommittén,
så jag kan ta hand av situationen här. Okej?
Jag sa: "Okej, släpp någon som är nervös, ett offer."
Kom ihåg Jag blev av med min naturliga fiende.
Jag lät polisen Walter Serrano gå.
Det är en gest av välvilja.
Be inte om fler gisslan. Gjort. Okej.
Jag slår på mobilen. Vi tittar alla på varandra.
Och min chef sa, "Köp lite tid till oss, Sileo."
Det var samma sak jag ville, tid.
Dags att öppna bankfack.
Jag stannade inte för att se vad som fanns i dem.
Om den kunde öppnas eller något, Jag var redan på andra raden.
Jag var noggrann och bröt alla lås.
Medan jag bröt alla bankfack,
någon från banken dök upp
och skrek på mig.
"Vad gör du här?"
Jag ser på personen så här. Självklart hade jag en mask på mig.
Och Fernando säger,
"Du ger inga fler order. Jag ger order nu."
Och personen gick. Men jag sa: "Oj, de fick mig."
14:17
Vi hade många gisslan.
Senare fick vi reda på att det var 23.
Var inte dumbasser.
Det var en som kom
och var lite mer våldsam hur han var och hur han behandlade dig.
En annan kom och sa: "Var lugn. Åklagaren kommer."
"Vi förhandlar och överlämna oss själva. Var lugna."
Det var en riktigt nervös man. Han höll på att explodera.
Han ville kissa.
Han gnällde liksom.
"Min man?" "Jag kan inte gå." "Varför?" "För att de tittar på mig."
"Tja, gå upp för trappan, kompis. Snälla."
Denna situation började att göra folk nervösa.
"Vad är det för fel, galen man?"
"Jag kan inte gå. Jag är nervös."
Nej, kompis. Kom igen. Du lämnar.
Okej, kom hit.
Nu går vi. Nu.
Vi öppnade barrikaden, och vi kastade ut honom, bokstavligen.
Genast kom elitkåren,
kramade honom, slog några slag,
för att de inte visste om han var en gisslan eller en tjuv.
Är du gravid, frun?
Okej, du går. Kom hit.
Det är rörelse här i Río Bank-området.
Två personer har släppts, en man och en kvinna.
Vi ser ögonblicket när kvinnan var
frisläppt av brottslingarna som höll gisslan
Río Bank anställda såväl som kunder.
Vi fick reda på att det är intensiva förhandlingar med personer från polisen
vem försöker för att övertyga dem att ge upp.
BANKRÅN DE FRÅGAR TVÅ GISSEN
Jag hade två radioapparater.
En på polisens kanal
och en annan att kommunicera med mina partners.
Och jag hade en till,
som var en riktigt billig radio,
den typ som kommer i ett par.
Den där radion, som kom med kanaler,
Jag minns att jag började skanna
och lyssna på Falcon Group.
Jag minns att jag tog tag i Mario och sa: "Lyssna på detta."
Jag lyssnade på krypskyttarna
skicka information till verksamhetschefen
och verksamhetschefen svarade prickskyttarna.
Jag hörde dem säga...
"Jag har den ovanför."
"Jag har den nedan."
Det betyder att om chefen säger "nu"
de la Torre och jag få en kula i pannan.
Och de la Torre såg dem. Han kom och tog Nextel från mig
och sa: "Få ner de där killarna annars dödar jag någon live."
Jag kommer inte ihåg orden så bra,
för vi är överens om att det var det en extrem och intensiv situation.
Så de människorna går upp från taket på begäran av mannen.
Men det fanns tre Falcon-prickskyttar.
Han såg dem aldrig.
15:10
Vi bestämde en viss tid för arbetet på banken.
Öppna bankfack och flytta gisslan.
På den tiden, vi hade öppnat 143 bankfack.
De andra skulle ta sig tid att modifiera utrustningen,
allt som vi inte planerat för.
Så det bestämdes att vi skulle åka.
När de två timmarna var slut,
vi kommer i position att sänka bytet så snabbt som möjligt.
Jag får ett samtal från Araujo.
Låt oss gå. Pizzastadiet.
Så jag tar ett samtal till.
Han säger att de kommer att lämna in sig själva.
"Okej, du har rätt, kompis. Det här går ingenstans."
Och de ville
att äta något eftersom de skulle spendera många dagar
på polisstationen och skulle inte kunna äta.
"Ge mig några pizzor."
"Ge mig lite läsk. Vi äter och lämnar in oss."
Jag klargör att de inte var fugazzettas.
I en rapport tror jag att en av dem sa, "Om jag ber Sileo om en fugazzetta,
fem fugazzettas, han kommer att inse att vi är fem,
och på fem minuter gå in på banken." Det skulle bli så.
Från den punkten, när hans begäran mottagits
och utbytet skulle göras, kommunikationen förlorades.
Vad ska jag göra under tiden?
Jag ska lägga vapnen att jag ska lämna i valvet.
Och jag är på "Hair Bleach" scenen.
Detta är fem liter blekmedel spills för att undvika DNA.
Och det här är håret.
Jag är den sista ut med Araujo.
Med ett rep kilar han ner foten och tar med möbeln.
García Bolster försökte starta...
Han kunde inte få det att starta.
Och Vitette var riktigt nervös
och började säga, "Sätt inte startvätska i den. Du kommer att översvämma det."
Med bytet och en motor det startar inte, jag blir galen.
Vitette försökte starta motorn
och kunde inte få det att starta, så de börjar ro.
Vi gick alla i den ena framför, som hade motorn,
förutom Araujo som skulle ta den alternativa uppblåsbara flotten.
Jag minns att jag kastade mig i den bakre flotten
ovanpå pengarna.
Över påsar och påsar med pengar, så här.
Vi gick förbi ett avlopp riktigt nära banken.
Vi såg skuggor och hörde ljud.
Och plötsligt startade motorn.
Vi gick de sista 14 kvarteren med motorn igång.
Vi varnade den andra partnern, landsmannen, som var uppe,
att vi redan var under.
Så han lyfte på locket ovanför med spö för den var tung.
Jag tror att jag var den sista som kom.
De var alla i lastbilen.
Inget annat skulle passa,
bara människor och väskor.
Vi laddar bytet.
Och voilà.
Vi hade alla i en husvagn gå dit vi skulle dela upp pengarna.
Min idé är att de barrikaderade ingångarna och skulle göra motstånd.
Vi hörde inget ljud längre.
Det fanns ingen.
Vi började titta på varandra.
Jag trodde att de skulle posera som gisslan och byter kläder.
De är på övervåningen och väntar på polisen.
Vi kommer fram till platsen där en port öppnades,
och vi började lasta av påsarna.
Och väskor...
Jag ville inte bråka med din fantasi.
Och fler väskor.
Genast i början, Jag ville sätta på tv:n
för att se var de var.
Falcongruppen hade fortfarande inte gått in.
Vi hade alla väskor på det stället.
Och plötsligt,
"Vid den här tiden går de in..."
Och vi såg live
hur gruppen skulle in för att fånga oss.
"Polis!"
Dörren öppnades och vi gick in.
jag trodde jag var går i strid i det ögonblicket.
DE SLIPAR GISSLAN
19:12, vi kan se rörelser
av poliser och Falcon Group som går in.
En klubba till fönstret,
och på två sekunder de tog över filialen.
Det är här du börjar klassificera vem som är vem.
De är alla misstänkta.
De sökte igenom oss alla,
med händerna upp.
Och när vi gick, min mamma var ute med sin man.
Och ja, de låter dem se oss. Inget annat.
Jag hittade min man och min son.
Ett riktigt känslosamt ögonblick.
Anabella, brottslingarna, de fyra brottslingarna, arresterades de?
Vad hände exakt? Vad vet du därifrån?
Ja, de fyra brottslingarna var underkuvade
som hittades med detta bankkontor.
Det slutade nyligen,
för ögonblick sedan exakt 19:20
De började klassificera människor som bankanställda och kunder.
Nåväl, kön började bli kortare tills det inte fanns någon annan.
Jag minns att vi satte alla pengar åt sidan.
Hundra tusen dollar, vi gjorde en liten hög.
Hundra tusen dollar. En liten hög.
Rummet började komma.
Vid ett tillfälle satt jag på ett berg,
ett berg av buntar på 10 000 $.
I San Isidro, gisslan är över.
Vi är live efter sju timmar.
Gisslan är fria, och inga brottslingar har gripits.
GISLA FRÅGES TJUVARNA HAR RYMT
"Allt är här. Bra! Vilken glädje! Låt oss dela upp det."
Någon sa: "En miniräknare?" Nej, kompis. Inga miniräknare.
Vi räknade, och jag minns att det var 20 dollar över.
Och eftersom det var 20 dollar kvar
och vi var fem och vi hade ingen förändring,
Vitette rev upp den.
Det var folk som tittade i rummen,
för att människor var det rensas ut från banken en efter en.
När någon säger, "Det här stycket av möbler går inte dit,
de inser. De flyttar möblerna och hittar hålet.
-Vart ska du? -Till vänster.
Chefen vill gå in. Det finns en hemgjord dörr och en fälla.
Sprängämnesbrigaden kallas in, specialister på detta område.
De fyra brottslingarna flydde
genom bankens stormavlopp med bytet.
Anabella, jag menar, här är vi på väg fullständig felaktig information.
De gav till och med versioner om gripandet av de fyra brottslingarna,
bara för att nu säga de flydde med bytet.
De berättar för oss det finns människor i träden,
och vi ska titta i träden.
De säger att det finns människor i vattnet, vi ber kustbevakningen att hjälpa till.
Det skulle vara runt fem,
det höll på att klarna upp.
Hemma, helt avslappnad, hade TV:n ingen aning.
Frågan var, "Hur mycket tog de?"
Nej! "Var är tjuvarna?"
Vi ville alla gå, antar jag. Jag ville gå. De ville alla gå.
Så alla tog tag vad som var deras och lämnade.
Verkligen, det blev inte ens ett adjö. "Vi ses imorgon." Nej.
Vi går och går och ses inte igen.
Så vi sa hejdå för alltid.
Vi tog min lastbil och åkte med ungen.
Vi lämnade på Pan American Highway i min lastbil med fönstren öppna
och musiken dök upp.
Och i sätet där bak låg fyra väskor.
Hans var lite mindre än min, men fyra soppåsar fulla med pengar.
Jag gick i min bil för att hämta väskan, stoppade den i min bagage och gick hem.
Jag är en riktigt lugn person.
Nej…
Det är inte som sen gick jag på en galen fest.
Nej, jag stannade hemma och hade massor av pengar.
Jag tog ungen, släppte av honom, och vi sa hejdå.
Därifrån gick jag tillbaka några kvarter
och gick till Santa Fe 2590
där jag bodde på 13:e våningen i lägenhet 47.
Jag gick till mitt sovrum, tog av mig kläderna.
Jag gick en promenad och diskade.
Jag tror inte ens att jag torkade av, och jag öppnade precis de påsarna.
Jag hade precis kontakt med pengarna
genom att ha så mycket pengar i mina händer.
Men det var inte mitt. Det var allas.
Men nu detta, som jag hade här hemma hos mig, var min.
Jag kom och jag tror att det var min födelsedag. De väntade alla.
Främst Alicia med stora ögon så här.
Känslan i stunden
är att jag lämnade påsen med pengar där och alla tittade på mig.
Och vad nu?
Jag kunde inte sova på två dagar.
Vi hade pratat om hur Araujo ville ha en liten affisch.
Jag säger till honom, "Om polisen ser affischen, det är för att vi gick."
"Om vi ​​gick, räknar vi pengar."
"Och om vi räknar pengar, varför provocera dem?"
"Dra deras svans?"
De lämnade spåren efter en falsk flykt och booby trap-bomber
och ett budskap blandat med ironi och sökandet efter populär betydelse
som sa...
I en rik mans grannskap...
Utan vapen eller agg...
Det är bara pengar...
Och ingen kärlek.
I EN RIK MANS NÄRDE UTAN VAPEN ELLER agg,
DET ÄR BARA PENGAR OCH INGEN KÄRLEK
En av de viktigaste sakerna
som tjuvar alltid har, och det är därför de går ner,
är ego och fåfänga.
Efter ett sådant rån, tror du kommer inte de här killarna att prata om det?
I fredags den 13:e var en mörk fredag, som vidskepelsen går, kan man säga.
De tog inte lång tid att misstänka korrupta poliser
inför en rad våldsamma handlingar i förorterna.
Oavsett hur mycket de söker, de kan inte hitta dem.
Utredarnas arbete har kolliderat med en felfri plan hittills.
Río Bank-tjuvarna har inte lämnat något åt ​​slumpen.
De kanske var riktigt smarta killar.
KOMMISSIONÄR OSVALDO SEISDEDOS
Men vi på säkerhetsministeriet, inom rättsväsendet och hos polisen,
har också mycket intelligenta utredare,
och hur lång tid det än tar, dessa personer kommer att arresteras
och kommer att ha en trevlig historia att berätta för sina cellkamrater.
Jag planerade min semester
till samma plats som jag har varit i hela mitt liv.
Jag visste att allt hade blivit perfekt.
Ingen hade sett mig.
Jag hade inte blivit inspelad på någon kamera.
Jag var riktigt lugn. Låt oss säga, jag trodde att det inte fanns någon risk.
Efter 15 dagar,
det jag hade förväntat mig började, åker till San Juan.
TILL BAUCHAZETA
Jag åkte med alpin utrustning,
burkar tonfisk,
böcker av Osho och en polisskanner.
Veckorna efter brottet,
Jag kom till Uruguay.
Jag gick runt för att träffa min familj, gjorde några goda gärningar.
Jag var ledig. Jag hade pengar. Det var bäst.
GULD
Kärlek
Jag hade mobilaffären det gick riktigt bra.
För sin del hade Alicia också sitt arbete. De två butikerna arbetade.
Jag började gå runt att börja bli av med bevis.
En dag kommer jag
och jag tycker att min väska är malplacerad. "Vad hände här?"
Jag såg att det fanns betydligt färre buntar med dollar.
"Hör du. Tog du något?"
"Ja, jag tog fem eller sex små påsar med mig."
Fem små påsar kostade 300 000 dollar.
Dagarna gick. En annan dag, satte jag några pund i en låda också.
En dag öppnar jag lådan, och de var borta.
— Nej, jag tog dem också.
"Du behöver inte röra någonting." Och ett argument började.
"Ta tillbaka dem." "Nej." "Ta tillbaka den nu." "Nej.
Ett argument. Jag gick hemifrån.
Jag tar det som är kvar, går någon annanstans, och hon ringer polisen på mig.
Jag såg honom.
TINGSHUS SAN ISIDRO
Kamerorna pekade mot banken, och han gick upp för trappan.
Jag kände igen hans kläder och jag kände igen honom.
ALICIA DI TULLIOS RÖST
Arton år med någon...
Jag kunde inte se hans ansikte, men jag visste att det var han.
Alicia Di Tullio var ett konfidentiellt vittne,
som spontant dök upp på åklagarmyndigheten,
hävdade att hon kände till fakta.
GASTÓN GARBUS DISTRIKTSÅKLAREN
Närmare bestämt att hennes man hade deltagit i rånet
och att hon visste där en del av bytet fanns.
I rättegången, det fanns inga objektiva bevis
som tillät oss att säga vad som hände dem emellan.
Jag känner att det har med pengar att göra,
och inte av trots eftersom det fanns en annan kvinna.
Det fanns hela den här teorin om förbittring, vilket är en stor lögn.
Om jag hade en annan kvinna skulle jag gå förbi, lämna henne lite pengar och gå.
Jag skulle ingenstans utan min fru och son, men okej.
Hon trodde annorlunda.
Hon värderade pengar mer än familj.
Och så var det.
Det är det tragiska resultatet av min berättelse.
Tja, jag tänker på allas.
Di Tullio beskriver alla
och undviker att ge namn.
Jag gick med min dotter och små barnbarn till ett strandhus.
Och jag tog två telefoner.
En från Uruguay och en annan från Argentina.
Då ringer min argentinska telefon,
och mina larm gick.
"Hallå?" Doc.
"Betos fru sviker oss."
"Hon vill ha oss alla att ge henne 300 000 dollar var."
"Annars lämnar hon in oss."
"Doktor, hon kan knulla sig själv. Jag ger henne ingenting."
"Låt Beto fixa det han har med henne att göra. Engagera mig inte."
Men jag var kvar med det obehagliga beslutet.
Mannen greps identifierades som Alberto Torre,
som tillbringade nästan 20 av sina 52 år
i fängelse för väpnade rån och kidnappningar mot lösen.
På Portela 56, hem för sonen till en av de fångar,
en del av bytet hittades,
938 700 dollar,
30 084 euro och 80 315 pesos.
Vi genomför sju räder
i huvudstaden och provinsen Buenos Aires.
Långa vapen och handeldvapen har beslagtagits. Samtliga användes vid bankrånet.
Detta är ett underrättelsekrig, och vi tänker vinna.
Det faktum att Di Tullio lämnat lite information
som gjorde några räder hända tidigare än andra
innebär inte undersökningslinjen precis börjat med Di Tullio.
De första bevisen
kom från ett telefonnummer ger gärningsmännen till en media.
Den telefonen hade en inverkan på vissa telefonskal.
Och de där omslagen på en gång hade andra marker.
Och en telefon kommer upp som höll kommunikationen
med Vitette Sellanes familj i Uruguay,
med de la Torres telefonbutik och en telefon i Sebastián García Bolsters namn.
Om Di Tullio inte hade pratat,
kanske någon skulle ha det senare.
Men jag inbillade mig att det skulle vara det några år senare, inte några månader.
Efter allt detta, mannen greps i lördags
kommer att undersökas av distriktet ansvarig advokat, Dr. Jorge Apolo.
Vi pratar om 52-årige Alberto de la Torre.
Jag sa automatiskt, "Hur mycket vet Di Tullio om mig?"
Jag minns att jag bara sett henne en gång när vi gick för att göra iordning lastbilen.
Så jag var ganska lugn på något sätt.
Men efter några veckor,
de arresterade Sebastián i Villa Gesell.
Det här är Sebastián Bolster, den anklagade mannen
om att samarbeta med brottslingarna
att perfektionera och konstruera tunneln som användes för att begå rånet
på Río Banks filial i Acassuso.
jag letade efter den lilla röda pricken på min kropp,
för jag föreställde mig dem redan riktar in sig på mig
och att de skulle komma och hämta mig.
Det jag gjorde var att vänta. Genom mina advokater,
Jag fick tillgång till förfarandet
och kunde äntligen se vilka rättsliga åtgärder som ska vidtas.
Allt eftersom dagarna gick, Jag bestämde mig för att gå ner i vikt.
Jag vägde 110 kilo på D-dagen.
Därför,
att veta att det var mycket möjligt Jag skulle vara med i en lineup,
Jag började med ett strikt träningsprogram och diet för att gå ner i vikt.
Lastbilen med hålet hittades fullständigt bränd i Alejandro Korn,
kvarter från huset där tjocka Julián greps i lördags,
mannen som hade kört dagen för rånet.
Efter 30 dagar under arrestering, Sebastián García Bolster
tillbringade natten hemma hos sin far.
Vad jobbar du med?
Jag fixar Jet Skis.
Hela mitt liv har jag åkt till floden att prova vattenskoter. Det här är så galet alltihop.
Angående hans påstådda flykt till Villa Gesell,
där han slutligen arresterades,
han sa att det var en vanlig familjeutflykt.
Jag ringde mina advokater i Argentina
och sa åt dem att göra mig rak.
Han gick ombord på ett plan. Aerolíneas Argentinas flight 1213
avgick klockan 8:00 från Montevideo.
Men välkomsten ägde rum på Aeroparque.
Jag var i Uruguay när de rånade banken!
Jag var i Montevideo när de rånade banken!
-Varför överlämnade du dig själv, Mario? -Varför, Mario?
Är han den berömda mannen i den grå kostymen?
Ja verkligen.
Det här är mannen i den grå kostymen,
gängledaren och hjärnan av denna kriminella operation
som ägde rum på banken i Acassuso.
Och så gick dagar tills min fil kom till mig.
Det var åtta volymer.
Varje volym var på 200 sidor.
Det var 1 600 sidor.
Och tro mig,
Jag har aldrig läst något med lika mycket passion
när jag läste den filen.
Jag ville veta vad som hade hänt
efter en sådan plan som gick som en smäll.
Vad gick fel?
Och plötsligt insåg jag de hade en arresteringsorder på mig.
Jag ser en grön bil från mitt gömställe.
Och jag ser två personer börjar gå mot mig.
Plötsligt riktar han ett automatgevär på mig och säger, "Nationell gendarmeri."
"Vad gör du här?" frågar de mig. "En andlig reträtt", säger jag.
Men innerst inne, Jag visste att det var en förlorad sak. Varför?
I grund och botten för att jag hade åtta volymer av min fil där.
"Kan vi kolla tältet?"
"Okej."
Innan han kollar säger jag:
"Slösa inte din tid. Jag är Fernando Araujo."
Araujo, var du ensam när National Gendarmerie hittade dig?
Konst.
-Vad? Har du gjort konst? -Konst.
RÅN PÅ RÍO BANK FLYGLING ARRESTERAD I SAN JUAN
Vilken typ av konst?
Berätta för oss.
Där är det. Okej.
Okej, utan att göra några uttalanden, Araujo satte sig i lastbilen,
hårt bevakad av National Gendarmerie,
som kommer att överföra honom till Jáchal Police Station 21
där han säkert kommer att intervjuas av domare Carlos Mateo.
Över natten dyker jag upp kl San Isidro Office of Investigations.
Men jag var lugn.
Fötterna ihop.
Jag var otroligt lugn. Fråga mig inte varför, exakt,
men vad som hände sedan var, på ett sätt en naturlig balans.
Jag har det värst distriktsåklagarmyndigheten.
Upp.
Men jag fick också en riktigt bra tillsynsdomare.
Och han säger, "Fernando, Jag ska släppa dig."
"Jag lägger inte ett elektroniskt armband på dig."
"Det är husarrest, men du kan gå och jobba varje dag på gymmet
att ge kampsportsklasser."
Start av skulderbladet.
Uppenbarligen skulderbladet här bestämmer...
Men han flyr och inser vad jag ska göra med honom.
Och, typ 20 dagar senare, Jag var plötsligt hemma, ledig.
Och jag var så här
i fyra år.
Fyra år senare, alla inblandade
kommer att inställa sig inför domstolen för att dömas
för vad som heter "århundradets rån."
2010, rättegång.
Beto, Zallo, jag, Seba.
Marito var i en annan rättegång, som senare förkortades.
De fyra är anklagade av både grovt och väpnat rån
på grund av användningen av skjutvapen.
Vi anser att examen inte kan bekräftas
eftersom vapnen beslagtogs i olika räder
inte sammanfaller med de som används,
som är leksaksvapen.
Jag tror att du måste vara det ganska naivt att tro
RÄTTSLIG MYNDIGHET
ett sådant rån kan vara utförs med två leksaksvapen,
och detta är ett lågaggressivt rån.
Vapnen som banken togs med var repliker.
Det hela var designat
så ingen skulle inse, uppenbarligen var de leksaksvapen.
Låt oss säga, lagligt, om vapnen kan skjuta,
meningen är större än om vapnen inte skjuter.
Tja, eftersom det var helt känt,
vi försökte göra det väldigt tydligt
vilken typ av juridisk kategori det här skulle falla under.
Vapnen var riktiga.
Vapnen var riktiga. Jag kan garantera det.
Ingen går i ett bankkontor,
att veta att det finns säkerhet, beväpnad säkerhet, larm.
Personen med förklädet hade en Browning 2000.
jag tror han
kan inte ta sig själv
för att erkänna att de fick honom med en plastpistol.
Det är vad…
De förödmjukade honom, och han gillade det inte, vet du?
San Isidro, 21 maj 2010.
Denna domstol, denna dag, medveten om föregående dom,
enhälligt meningar Rubén Alberto de la Torre
till 15 års fängelse,
José Julián Zalloechevarría till tio års fängelse,
Sebastián García Bolster till nio års fängelse,
Fernando Araujo till 14 års fängelse.
I den första rättegången hade de dömts
för väpnat rån, för att ha använt vapen som visade sig kunna skjuta.
Vad rättssystemet äntligen etablerat
och vad de dömdes för
är att vapnen var stödvapen,
vilket innebär de var inte kapabla att skjuta
eller för deras specifika syfte.
Den enda fördelen, på ett sätt, som Vitette Sellanes hade
var att han hade klarat sig att missa rättegången med sina partners.
Vi gjorde ett avtal för en förkortad rättegång.
De meningar han hade tidigare kombinerades,
och han slutade med en enda mening
som också stod för alla brott han hade gjort vid den tiden.
De dömde mig till 14 år,
men i slutändan, Jag tillbringade ett och ett halvt år i fängelse.
Totalt spenderade jag 25 månader i fängelse eller på polisstationen
och efter det, Jag tillbringade två år i husarrest.
De gav mig 20 år, vad åklagaren begärde.
Domstolen gav mig 15,
och ett överklagande fick det till 12 och en halv.
Men jag serverade åtta och en halv.
Jag har tre år till från ett byråkratiskt problem
eller en vendetta.
Men sanningen är Jag är inte en som använder fult språk.
Jag bryr mig inte om det.
Tja, mitt liv förändrades drastiskt.
Dessutom, efter min första release,
Jag hade depression eftersom jag gick från att vara Sebastián,
motorcykelmekanikern,
till Sebastián, bankrånaren, låt oss säga.
Jag gick från att vara en normal person
till, jag vet inte, en superskurk, en superhjälte.
Jag vet inte för folk stoppade mig och gratulerade mig,
och jag tog inte ansvar, du vet?
Jag skulle säga, "Nej, jag vet inte vad du pratar om."
Från och med idag,
ingen summa pengar tar igen den tid jag förlorade.
På ett år gör jag massor av saker, och om ett år i fängelse gör jag ingenting.
Så när du upptäcker all den tiden du förlorade,
dunkar i huvudet, vill hämnas och gå tillbaka för mer,
du ska räkna ihop åren. Du förlorar en hel livstid på det här sättet.
Jag tycker att det inte är värt det.
Hej! God morgon, Beto. Förlåt att jag stör dig.
Känner du en advokat?
Ja, titta. Jag är här i studion.
Rånet var ett äventyr. Det var en dröm.
Det var som att vinna världsmästartiteln, och ja, det är det.
Mannen i den grå kostymen blev en träff.
Jag började prata om diamantringar, ett gäng guldkedjor.
Jag röker inte, men stora kubanska cigarrer.
En provocerande tweet...
15 000 följare på Twitter, och 20 och nu 25.
Två Facebook-konton.
Karaktären är arrogant, upprorisk, provocerande.
Och karaktären växte.
Låt oss se. Ge mig en tvättlapp, tack. Se. Låt oss göra saker rätt.
Du säger karaktären.
Karaktären tar av sig sina kedjor, hans guld, hans diamanter.
Jag tar bort min pappas lilla kors,
vilket är en symbol jag värnar mycket om.
Karaktären lämnar med en sminkborttagningsservett.
Gjort. Det är allt.
Marito bär jeans för de blir förstörda
arbetar med salpetersyra i sin smyckesaffär.
Och han har slitna jeans på sig. Vad är problemet?
Jag bränner mina händer. Jag skar mina fingrar.
Jag får smuts på de polerade, men jag är glad.
Det finns människor som plötsligt idoliserar detta
och de ser det som, jag vet inte, något ur en show.
Men låt oss komma överens om att det inte är välgörenhetsarbete.
Det är uppenbarligen ett rån.
Det är inte välgörenhetsarbete,
men alla deltagare i berättelsen vann.
Distriktsåklagare befordrades. Poliserna blev kommissarier.
Domarna prisades.
Offren fick tillbaka mer än de hade.
Matchen slutade med att alla vann.
Trodde du att det här var min studio?
Vi är magiker, och ibland, bara ibland,
vi försvinner ut i tomma luften.
Du kommer inte att fråga mig var finns pengarna, är du?
Jag kan inte fatta att du är så barnslig.
Säger hur mycket stals faktiskt från Río Bank
är verkligen svårt att spekulera i.
Hur mycket pengar tog vi?
Ibland börjar jag tänka på det och jag svär att jag inte kommer ihåg.
Visste du att ogräs orsakar minnesproblem?
Jag minns inte exakt.
Hur mycket pengar tog du från Río Bank 2006?
Jag svarar på det direkt.
Jag förstår människors fascination, journalistik. Var är det?
Ja, på Caymanöarna i ett konto.
Skriv ner det, kontonummer 24...
Nej, det är otroligt.
Jag tror att människor...
Vad händer i deras undermedvetna? Vet du varför de vill veta hur mycket?
För de säger: "Ja, jag skulle göra detsamma."
Så med formeln säger de, "Hur mycket skulle jag göra det för?"
"Hur mycket skulle jag gå i fängelse för?"
Men var är det?
Det är toppen!
Det är toppen.
TILL MINNE AV MIN farmor...