EN NETFLIX-DOKUMENTÄR
Moral,
är de beteenden som samhället bedömer efter.
Etik,
är de beteenden som ditt samvete bedömer.
Var och en av oss, beroende på var och när vi är födda, drar en linje och säger:
"Därifrån till här är bra, därifrån till här är dåligt."
Och saker börjar bli galet när man rör sig väldigt nära den linjen.
Så, var det det som fick dig att råna en bank?
Varför gjorde du det?
"Varför rånade jag en bank."
Åh, det är en fråga som jag har ställt mig själv många gånger,
och jag tror att den mest rimliga förklaringen är,
dödens transcendens.
Någon gång i mänsklighetens historia,
vi insåg att livet var för ändligt.
Allt går så fort, och vi lämnar inget bakom oss.
Därför tror jag att dödens transcendens
kan komma på ett av två sätt:
Med barn eller med konst.
Det är det som övergår döden,
en bok du skriver, eller en målning,
eller en pyramid.
Ett konstnärligt rån, vet du?
Jag tror verkligen att denna aspekt, av dödens transcendens,
inse livets ändliga natur,
är en annan motivation för mig som fick mig att göra detta.
Och nu, nyheterna.
Fyra kriminella tungt beväpnade,
gick in på banken i avsikt att råna den.
Spänningarna är höga, borta i San Isidro,
där en gisslansituation utspelar sig.
Falcon-gruppen ingrep, och området är omgivet.
Vi är där live.
"Falcon"-gruppen visste inte att bankfack var underjordiska?
Åh, jag har något att säga om det.
Alla gisslan har släppts,
men ingen har gripits ännu.
De plundrade 143 bankfack.
Nittiofem miljoner dollar.
De här kan vara riktigt smarta killar, men oavsett hur lång tid det tar,
de kommer att ha en vacker historia att berätta för sina cellkamrater i fängelset.
Det mest spektakulära bankrånet i hela Argentinas kriminella historia.
Vissa människor kallar det, "Århundradets rån."
En polis som kom in sa till mig: "De har bara avdunstat."
- Okej, Fernand... - Det här igen? Vad vill du höra?
FERNANDO ARAUJO KONSTNÄREN
2003? Ja, det var 2003.
Då, Jag var den lyckligaste mannen på jorden.
Om du gjorde en undersökning av alla på jorden var jag den lyckligaste.
jag hade hittat…
…en kallelse.
Jag ville undersöka "konsten".
Till detta behövde jag bara en studio på cirka 50 kvadratmeter.
En plats som är betingad för att kunna förvärra mina sinnen.
På den tiden var det plastisk konst.
Kampsport,
och cannabiskonster.
Jag skrev en bok om fördelarna med cannabis och inomhusodling.
Det var ett helt sabbatsår,
full av experiment och... och galenskap.
Jag var i stater där jag inte var säker på om det var dag eller natt.
Jag målade, och skriva inomhusodlingsboken.
Kontrollera det.
Jo, jag hade hittat min kallelse, och jag älskade det.
Vad jag inte kunde föreställa mig då,
är att efter att dessa inomhusväxter slutade utvecklas,
Jag skulle ha en väldigt, mycket viktig uppenbarelse.
jag...
Jag bestämde mig för att råna en bank.
Jag visste inte hur än,
men något jag visste var, det måste finnas lite konst i det.
Och idén började
ta tag i mig, till den grad att jag sa,
"Alla målningarna kan dra åt helvete."
Och det enda jag gjorde därifrån, 24/7, tänk,
"Hur ska jag råna en bank?"
Jag heter Luis Mario Vitette Sellanes.
Jag är uruguayansk och 65 år gammal.
Jag föddes i en bra familj.
I en mycket god ekonomisk ställning.
Jag definierar mig själv som en granskare.
Vad är en granskare?
En granskare kan lite om juveler, lite om lås,
lite om konst, lite av precis allt.
Även om mitt första brott inte hade något med rån att göra,
Det var så jag lärde känna fängelset, du vet, det riktiga fängelset.
Och alla som vet hur fängelse är,
vet när du kommer ut, du är inte densamma.
Du lär dig om alla typer av brott därinne och det gör dig till en brottsling.
Rufi! Rufián!
Charlotte!
En dag var jag ute på ett tillfälligt besök och sa: "Jag kommer aldrig tillbaka."
Så jag flög till Republiken Argentina.
Vad gör en förrymd fånge när han åker till ett främmande land?
Han knyter an till brottslingar.
LUIS MARIO VITETTE SKÅDESPELAREN
Kanske vi alla någon gång,
tänk på att råna en bank, eller något sånt, eller hur?
Vi ser det i filmer, men den här idén började verkligen ta tag i mig.
Jag var tvungen att dela det med någon.
Så jag delade det med min psykolog.
Det första jag sa till Jorge var, "Jag ska råna en bank!"
Jag minns, "Varför en bank?"
Tja, om inte en bank, det skulle ha varit ett kasino.
De finns överallt, men ett kasino?
Jag är inte emot kapitalismen, okej?
För mig är det ett coolt system, och det fungerar säkert.
Det enda jag ville ha, var en liten del av kakan.
Jag tänkte inte starta en bank, nej.
Jag skulle råna en, vilket är bättre enligt Brecht.
På den tiden trodde han att jag bara var vanföreställningar från hela potten,
få honom att lyssna på alla dessa idéer.
"Okej", sa han. "Okej, allt är bra. Låt oss bara lämna det där."
Så först började jag leta efter en bank.
Jag bor i Acassuso.
Det var där jag föddes.
Där jag växte upp.
Det fanns en bank i Libertador och Perú, och jag sa: "Det här är banken."
Rio Bank i Acassuso.
PERÚ - LIBERTADOR AVENUE
Jag heter Rubén De la Torre. De kallar mig Beto.
Jag är född i Constitución.
Jag gick i en katolsk skola.
Jag gick tills jag var 12, Jag var till och med en altarpojke
och jag hjälpte till på mässan och allt, men så fort jag lämnade kyrkan,
Jag skulle gå ut och hamna i bus med vänner, som också var ganska,
ganska som mig.
Det hela började som ett äventyr.
Senare blev det en vana och sedan efter det började jag stjäla.
Stal några bilar, och så fort de fångade mig gick jag till Devoto Prison,
och jag umgicks med farliga människor som hade gjort väpnade rån,
och till och med begått några övergrepp, och... hits i kommandostil.
Jag gick på bussen med dem kan man säga.
Det blir andra natur, stöld och brott.
Det var som att... fylla ett tomrum.
Jag vet inte vad, men jag saknade något.
BETO DE LA TORRE LITEN
Du kan råna en bank,
antingen när den är öppen eller efter att den är stängd.
När den är öppen betyder det att du måste gå in.
- Med vapen. - Lägg händerna bakom huvudet
och ha dem där.
Och att försöka ta sig in i bankvalvet.
- Nu! – Något som är omöjligt.
De anställda, all privat säkerhet,
alla har en knapp.
Där automatiskt, efter några minuter,
du är omgiven, och du kan inte få någonting.
Inte ens ett öre.
Och att använda vapen skulle inte passa min stil,
eller vad jag försökte uppnå.
Något konstnärligt, utan våld.
Så uppenbarligen gick jag med, eh, alternativet när banken stängdes.
Och när det är stängt, den bästa vägen in och ut,
är genom ett hål.
Och det var idén jag utvecklade.
Med denna typ av idé menar jag, du kan inte samla dina vänner och säga,
"Hej, man, vill du göra det här?" Nej.
Du måste hitta rätt gäng killar.
Vad jag tror att mitt motto är, "intelligens över krut."
Sebastián García Bolster.
Jag är Sebastián García Bolster och jag vet inte varför, men,
de kallar mig Ingenjören.
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INGENJÖREN
Jag bodde hela mitt liv i Martínez,
i en typisk medelklassfamilj.
Jag skulle se en enhet, och jag skulle börja fundera på sätt
för att få bättre prestanda, eller skapa mer energi, mer kraft.
Jag studerade på gymnasiet till elektroniktekniker.
Efter studenten, Jag började som ingenjör, sen slutade jag.
Jag startade en motorcykelaffär,
Väldigt snabbt, motorcykelverkstaden utvecklades
tills det slutade med att enbart och rent av en verkstad för enbart vattenskotrar.
Fernando gick i samma skola som jag, en teknisk skola i San Isidro
och han var ungefär ett år före mig.
Och vi blev vänner, vi skulle åka på semester tillsammans...
Fernando släppte den här idén på min dörr.
Även om jag... jag stal aldrig. Aldrig någonsin.
Äh...
Men när jag rånade en bank var jag med.
Lämna tillbaka våra besparingar! Jag jobbade hela mitt liv!
Min familj led alltid på grund av bankerna.
Att stjäla är dåligt, men att råna en bank som utnyttjade så många människor, inte dåligt.
Han berättar för mig om idén, och min reaktion var inte: "Nej, det kan du inte."
Nej nej nej. "Ja, vad du än behöver", öh, mekaniskt eller, du vet, vad det nu är.
"Räkna med att jag gör det, men jag tar inga risker, så om det inte är perfekt, dock,
Jag engagerar mig inte."
Jag skulle hyra ett hus fyra kvarter därifrån.
Jag skulle gräva en tunnel
och jag skulle gå in i källaren på den banken.
För där nere höll de bankvalvet.
Men det var inte så lätt.
Tänk om tunneln kollapsade?
För, kom igen, låt oss vara verkliga här.
Jag har aldrig hittills
var tvungen att gräva ett stort hål annat än att plantera marijuana.
Dessutom,
Jag insåg att det finns rörelsesensorer när du väl kommer in i valvet.
Jag tillbringade de närmaste månaderna med att ta reda på mekaniken i det.
Och jag designade kostymer som inte satte igång sensorerna.
Det fungerade.
Det var där idén om Mr Caterpillar föddes.
Men det var inte att komma förbi rörelsesensorsystemet som var den svåra delen.
Det var faktiskt själva valvet.
Denna galenskap som jag var säker på att jag skulle lösa var,
var riktigt komplicerat, och därmed gick jag in i en nedgång.
Ett ögonblick där tänkte jag, "Det kan inte göras. Det kan inte göras."
Jag var... överväldigad.
Jag hade investerat mycket tid, kunskap, och pengar som förberedelse för jobbet.
Och tja, det fungerade inte.
Det fungerade inte.
Jag kunde inte komma på det.
En känsla av hopp hade nu återuppstått och en ny idé hade fötts.
Helt plötsligt är klockan 03:00 på morgonen.
Jag går genast ut för att hitta ett café.
Att söka på Internet och se om någon någonsin kommit på den här typen av idéer.
Det var mycket djärvare.
En högtflygande föreställning.
TA GISTA
Och idén var väldigt enkel.
Blanda de två metoderna,
när banken är öppen, samt när banken är stängd.
Vi går in och går rakt till disken så det ser ut som ett enkelt rån.
Vänta sedan tills vi blir omringade av polisen.
Och sedan använder vi tunneln inte för att bryta in, utan för att bryta sig ut.
Ingen har någonsin planerat att göra ett rån på det här sättet.
Och när du är avantgardistisk i något,
du har mycket större möjlighet att lyckas,
eftersom ingen någonsin är beredd på nyheten.
Jag var väldigt glad förut,
när jag upptäckte att konsten och 50 kvadratmeter gjorde bra för mig.
Och det här var en produkt av den kreativiteten.
Fernando skulle komma, och han skulle berätta för mig,
"Man, jag tänkte så och så på att göra det här"
Varje problem vi hade var vi tvungna att utvärdera på olika... olika möjliga sätt.
Ur hans synvinkel, och ur min synvinkel.
Som om det var från en film, som du vet,
en idé till något vi skulle göra i framtiden.
"Okej, vi gör det så här och så här."
Det första jag gör då är
försök ta reda på vilken typ av smuts som marken norr om Acassuso har.
Så då började jag undersöka, och jag mindes
att några arbetare gjorde en tunnel för dränering i Olivos.
Jag går och säger till dem: "Hej, hur mår ni? Jag är arkitektstudent."
Jag säger, "En fråga, kan den kollapsa eller falla in?"
Mannen sa,
"Nej, nej, min vän, det är mycket fastare ju djupare ner du går."
"Åh okej".
När jag gick därifrån lade jag märke till några metallplattor som byggarbetsplatsen byggde mot gatan.
Nästa dag, på Perúgatan, Jag ser en så liten till.
Och så en till.
Jag kunde inte tro det.
Det här var brunnar, samma som jag hade sett på byggarbetsplatsen i Olivos.
Sedan finns det brunnar, var tionde meter,
som löper nerför Perúgatan.
Vilket är gatan som banken är på.
Brunnen visade att det redan finns en tunnel under jorden för dränering.
Och plötsligt, Jag hittar utgången från tunneln
bara tio kvarter från banken.
Jag går ca 100 meter.
Och jag hittar ett stort, runt avloppsbrunn
cirka sex meter i diameter,
projicerar djupt, in i stadens tarmar.
En otrolig syn.
♪ Fåglar som flyger högt ♪
♪ Du vet hur jag känner ♪
♪ Sol på himlen ♪
♪ Du vet hur jag känner ♪
"♪ Breeze glider in" på av ♪
♪ Du vet hur jag känner ♪
♪ Det är en ny gryning ♪
♪ Det är en ny dag ♪
♪ Det är ett nytt liv... ♪
Och där började ett nytt skede som heter...
♪ …för mig, ja… ♪
… Donatello-projektet.
♪ Och jag mår bra ♪
Donatello, som inte syftar på renässansens skulptör och konstnär,
men Ninja Turtle.
De var nere i kloakerna,
de gjorde kampsporter, och de var gröna som marijuana.
Om du går 20 minuter rakt in i tunneln är det för mörkt.
Och jag vänder mig om och frågar: "Var är du?",
hur skulle jag veta var jag är? Vi var tvungna att mäta.
Ett två,
tre fyra…
Elva tolv…
24, 25...
Vet du vad?
Jag skulle aldrig ha vetat att jag skulle studera innehållet i något
tills jag bestämde mig för att råna en bank. Det är otroligt.
Det är som alla olika ämnen som jag hade läst tidigare i mitt liv
plötsligt passade ihop, vet du?
Cotangenten gav mig...
De 69 graderna och samtidigt, gav oss hypotenusan, typ 15 meter.
AVLOPPSRÖR 69 GRADER
TUNNEL, 15 METER
ÖVRA KAMMAREN KÄLLARE
Hela denna första etapp
gjordes av Fernando och mig.
Vi började göra den första kammaren med hackor och sätta upp lampor.
Till exempel, för att göra ett hål ungefär lika stort som en läskflaska,
en tvåliter, tog en timme.
Det var omöjligt, så vi var tvungna att ta in en 220-watts generator,
så vi kunde använda en pneumatisk borr.
UNDRE KAMMARE 2 METER
AVLOPPSRÖR
Det tog inte lång tid innan vi fick slut på pengar.
Vi kunde inte fysiskt ta bort det själva,
så vi behövde en till som hjälpte oss att flytta, både ekonomiskt och manuellt, du vet.
Så då är den andra personen vi tog upp "The Doc".
Återigen, jag vill inte ha några hjältar här.
DOKUMENTET
Det fanns en medarbetare som han kände, som var inblandad i kriminell verksamhet,
i 1990-talets supergäng.
Och de var våldsamma killar, gick in med vapen...
De hade mer eldkraft än vad deras egen polisstation hade.
Jag kände redan The Doc, och han verkade vara en riktigt smart kille.
Han var advokat och så, det var lugnande.
Något saknas, så jag sa till honom, "Låt oss hitta en annan person."
Och det var då The Doc tog in Beto de la Torre.
Jag pratade ofta med The Doc.
Så en dag, han möter mig på en bensinmack.
Han säger: "Jag ska presentera dig för en vän till mig."
Det är då han presenterar mig för "Facha", Fernando.
Mannen är chockerande... av styrka.
Han är van vid att hantera saker med våld,
med deflagrationen av krut.
"Titta, jag har inte mycket pengar för sånt där."
Han sa: "Nej, men jag har en lastbil."
"Jag säljer den och vi köper allt material vi behöver."
Så alla dessa saker gick snabbt,
men inte lika snabbt som min ångest.
Jag var på detta 24/7, och de andra männen...
Doktorn stod inför rätta,
och Sebastián hade problem med sin fru.
Och Beto, Beto led av gikt.
Benen svullnade upp och han kunde knappt gå.
Jag behövde ha någon annan, vars tillgänglighet överensstämde med min.
Att stjäla i Argentina var väldigt enkelt.
Jag umgicks med alla sorters människor,
och slutade med ett Spider-Men-gäng.
Så vi skulle klättra i byggnader.
Vi skulle skala upp till 18:e, 20:e våningen,
och leta efter var människor förvarade sina värdesaker.
Kom ihåg att när de kontaktade mig,
Jag bröt mig in i kassaskåp där jag och de andra
skulle dela upp till en halv miljon dollar.
Så där stod jag och gick nerför Libertad,
exceptionellt välklädd, som alltid,
och någon ropar, "Hej, Marito! Hur mår du?", "Åh! Doktorn!"
Det första han frågade mig är, "Har du några pengar?"
"Ja, självklart", sa jag. "Då måste vi prata"
"Jag har ett väldigt viktigt jobb."
"Jag har mitt livs jobb."
"Låt mig säga dig, Marito." Och jag sa "Stopp."
"Om du är med så är jag med. Inget mer att säga."
Jo, jag minns den dagen vi var samlade.
Sebastián, och där var Beto, och Doc tog med Marito.
Och så träffar jag den här killen.
Han är kort, fem-fot-fyra, hans bröst helt uppblåst som alla korta killar.
"Hej, amigo!" Pah! "Hur mår du?"
Han går in i studion och börjar se sig omkring.
Studion var inte alls som jag föreställt mig.
Oljemålningar på staffli.
Den här var ett skithål.
Sedan presenterar de mig för killen med idén, den här Araujo-killen.
Och han tar mig in i ett annat rum och säger: "Titta på vad jag odlar."
Han drar tillbaka en gardin och det är ljus och jag vet inte,
bara detta berg av marijuana.
Så Marito hade den typen av personlighet.
Du vet, som de där, eh, som en av de där ormtjusarna eller något.
Så jag visste inte hur jag skulle känna än.
Jag menar, jag tyckte det var en väldigt hjärtlig introduktion med Beto,
som jag senare skulle känna som De la Torre.
Och jag har det, eh, du vet de där små gåshuden på min hud,
från den där killen som hette Sebastián, som jag senare fick veta var García-Bolster,
och det är…
Du vet när något säger dig, "Var försiktig"?
Och en dag får jag ett samtal och det är Araujo.
Han sa: "Kan du komma över? Ta med bekväma kläder."
"Vi kanske börjar bli lite smutsiga."
Jag sa: "Vart är vi på väg, min Gud? Är jag i tid? Är jag i tid?"
Men nyfikenhet
dödade katten.
Första gången här nere var verkligen skrämmande.
Föreställ dig denna plats. Vi skulle gå genom avföring, burkar, skräp...
Det var rör...
Genom rör, ni vet, anslutningar.
Olagliga, från hus.
Efter att ha gått en kilometer, vi kommer till första kammaren
som vi gjort tidigare.
Jag säger, "Ta en titt. Ser du igen?"
Och den här mannen börjar leta överallt.
Jag såg faktiskt en ring, med en enorm omkrets, ett enormt rör.
Minst 10 meter, full av alla dessa metallplattor.
"Ja, vad ser du?"
"Jag kan inte se någonting. Vad ska jag se? Jag vill gå."
Jag öppnar tallriken. Det fanns redan en kammare.
Jag sa, "Titta, här har vi Baywatch-torpederna."
"Baywatch-torpeder?", säger han. "Så var är tjejerna då?"
"Nej, nej, Baywatch-torpeder."
Jag säger, "Mario, om det av en slump regnar, vattennivån kommer att stiga"
och det enda vi kan göra för att rädda våra liv,
tar tag i en Baywatch-torped, flyta tillsammans med strömmen,
"och be till vilken Gud du vill, be att få komma härifrån levande."
Jag var förvirrad.
Jag var också lite förvirrad.
Jag tänkte inte fråga heller, för jag visste att det här inte var jobbet för mig.
Han sätter tillbaka skruvarna och vi följer vår väg.
Sedan när vi närmade oss tunnelmynningen,
Jag menar, jag kunde inte få bort allt det där.
Jag försökte stänka lite vatten från avloppet och det gjorde det värre.
Mina kläder, man. Det var fruktansvärt.
Vi klev in i lastbilen,
sen körde vi uppför en brant sluttning,
denna oändliga sluttning, tills vi kom till slutet och,
sa han: "Vänd dig hit."
"Ser du var vi var under?"
"Ja jag ser."
"Tja, om vi gör en tunnel ordentligt,
det kommer att leda oss direkt in i bankens underjordiska valv."
Nu gillade jag det!
Jag visste äntligen att den hjälpande handen jag behövde var här.
För att den här killen skulle vara tillgänglig 24/7 för detta också.
Vid det tillfället, Mario och jag började jobba.
I månader klättrade vi upp och ner för stegar,
använda den pneumatiska borren,
och dricker mycket kompis.
Vi lämnade bilarna utanför, bredvid röret...
Vi knöt rep och sänkte oss ner i kloakerna.
Ett par av oss gick ner medan någon stannade uppe ovanför som utkik.
Kriminalpolisen befann sig 30 meter bort
och vi visste inte om någon hade sett oss från ett fönster, medan vi skulle ner.
Vi hade ett stort bakslag att få material,
såsom vekar, um, slipskivor, lampor,
kabel ... allt vi behövde.
Vi var tvungna att fixa generatorn, köpa alla verktyg.
- Hur mycket är det här värt? - 500.
Femhundra med batterier ingår?
Och sedan skor och hjälmar, och flytvästar för alla.
Jag hade mitt liv på dagen och på natten, ja,
om du frågar "Har du stulit?", Jag skulle säga, "Nej, jag jobbade." Det här var ett jobb.
Med alla eftermiddagsavgångar
och inte återvända förrän nästa dag blir rutin,
min ex-fru, Alicia, misstänkte att Mario och jag gick ut och festade,
men vi gjorde faktiskt tunneln.
Fast ibland gick vi ut.
Allt som allt skulle vi in ​​och ut i ungefär ett år, kanske mer.
Vi hade fortfarande inga pengar.
Vi hade fortfarande inget ego.
Det var vi.
Om ett problem uppstod, vi skulle alla lösa det tillsammans.
Jag visste att efter 15 meter, vi var tvungna att hitta banken.
Vi var nära.
Och plötsligt…
Muren var annorlunda.
Det kändes som en annan täthet.
Plötsligt var det svårare och var en spänning, vet du?
Men, var det bankväggen eller var beräkningarna fel?
Kanske har jag inte mätt cykelhjulet rätt.
Tänk om det är källarväggen i grannens hus bredvid?
Tänk om jag på D-dagen öppnar hålet,
och istället hittar jag grannen på toaletten och stirrar tillbaka på oss?
Tja, för att uppnå större precision, Jag gjorde en två meters veke.
Så där tunneln slutade,
vi grävde upp precis innan vi gick ut på trottoaren.
"Ja, det här är min MacGyver."
Mannen löste det för 50 pesos.
Han fick grejorna till halva priset också, så det hade varit 100.
Vid ett vanligt tunnelrån,
du har hela helgen på dig att öppna bankfack.
Men här behövde vi öppna dem så snabbt som möjligt.
Så Fernando säger till mig: "Jag vill ha ett verktyg som killarna inom byggbranschen har
som skär plåt för..."
Och jag sa, "Ja, det är hydrauliskt. Okej, låt oss se vad vi kan designa."
Vi letade efter en standard minihydraulikenhet.
Och beroende på kapaciteten hos den specifika enheten,
mina mönster för cylindern, kolven, till exempel skulle förändras mycket.
Och så monterade vi enheten.
Den bakre delen var teleskopisk så jag kunde reglera avståndet.
Med den enheten, vi skulle vara i det fria.
Jag menar, vi visste att på sju sekunder, vi kunde öppna en låda
och ingen skulle höra någonting.
Och det var så vi skapade Power Cannon.
Vi visste alla att vi skulle ner i tunneln, genom avloppet,
med bytet.
Nu, vart går vi därifrån?
Den ursprungliga, primära planen var att bara ta oss ut vid floden, vet du?
Men det är i princip vad polisen skulle tro
och i samma ögonblick som de upptäckte hur vi flydde,
det är precis dit de skulle gå.
Så uppenbarligen, det är här jag säger, "Du måste gå åt andra hållet."
Den andra riktningen var till vår fördel,
eftersom det fanns hundra sätt att komma ut.
Så när du tittar på scenen, vi hittade det bästa stället.
Fjorton kvarter från banken.
Det var nära ett hörn där vi sedan kunde parkera skåpbilen
genomborra botten av den och gå igenom direkt,
utan att gå ut på gatan, där alla kunde se oss.
Att gå medan vi var inne i tunneln var… det var svårt,
eftersom allt vi var tvungna att bära var riktigt tungt.
Så då fick vi idén att höja vattennivån,
så vi kunde flyta redskapet ner i tunneln.
Så då gjorde vi dammen.
Mycket järn, mycket rep, mycket trä,
mycket polyuretan för att göra den vattentät.
"FRONTVY" 6 METER
Vi lämnade alla tunneln och en enorm storm kom.
Efter stormen, 10 eller 15 dagar senare,
vi gick till dammen för att kolla på den och den saknades.
Stormen hade fört den ut ur tunneln.
Jag sa: "Stopp. Nej. Det är allt. Vi måste gå bort."
"Vi kan alla dra nytta av det här. Redan tillräckligt."
Jag var klar, men plötsligt sa jag: "Nej, låt oss bygga det igen."
"För när de ser att vi hade en damm och gummibåtar,
det kommer att bli hemskt."
Fokus på studierna har nu flyttats från
hur man bryter sig in i ett valv eller hur man gräver en tunnel,
att studera Falcon Groups psykologi.
Inklusive att hitta en manual som var, låt oss säga,
bibeln över protokoll för gisslan scenarier.
Och lyssna på polisens radiofrekvens.
Så jag började förstå timingen, metodiken,
och de saker de skulle göra när, oundvikligen,
banken ringer och säger: "De rånar oss."
För mig att lära känna fienden,
det är nästan alltid nyckeln till att vinna kriget.
Vi behövde skaffa oss en specifik skåpbil
så att vi kunde skära ut ett hål precis där på golvet, i mitten,
Kostade ca 6000 spänn tror jag.
Och Beto de la Torre tog den till ett hus som han har i Wilde.
Vi bestämde oss för att modifiera skåpbilen genom att skära ut en del av golvet
så vi kunde passera allt rakt igenom.
Och vi träffades för att jobba och precis där var hans fru, och ja,
Jag tänkte: "Vad gör hon här?"
Vi började alla titta på varandra.
Vi ville veta varför den här damen dök upp här.
"Nej, allt är bra. Vad kunde hon...?" Pfft.
Tja, det var det.
Det var då han presenterade oss för Alicia Di Tullio.
ALICIA DI TULLIO FRUN
Men hon visste inte ens vad jag hette,
för jag har aldrig ens presenterat mig själv eller något, men...
Men jag var där.
Vi behöver någon som kör skåpbilen åt oss.
"El Paisano." Zalloechevarría. En lagman.
Sedan la vi till "The Kid".
"När du är där, på D-Day,
allt du behöver göra är att rikta vapnen,
och gör som vi säger till dig." "Ja!" Tänk dig att.
Jag tillbringade 500 dagar med att tänka på detta rån.
Jag gjorde inget annat.
Första dagen visste jag redan hur jag skulle få ut pengarna därifrån.
Men ändå, på den andra dagen, Jag granskade min plan.
Och på tredje dagen också.
Hur många gånger granskar vi för framgång?
Jag kom med planen i september 2004.
Vet du vad jag tänkte ärligt talat?
Att i början av 2005 har vi gjort det.
Fel.
Jag trodde aldrig att det skulle vara så svårt
och att det skulle ta mer än ett år.
HERR. CATERPILLAR 1 - MR. CATERPILLAR 2 HERR. CATERPILLAR 3
SCANZIANI SKrädderi
BRUDAR - QUINCEAÑERAS -GUDMÖDRAR DAMER – HERAR – BARN
Jag var så ivrig att gå in, även om det regnade spelade det ingen roll.
Vid det tillfället, vi var bara oroliga för en sak.
När hela det här med gisslan försvinner,
någon kanske inser att vi faktiskt flyr genom avloppen.
De kunde blockera vår utgång och sedan, hejdå, vi går ingenstans.
Jag var inte särskilt fokuserad den dagen.
Vad jag var, var bestämt.
När detaljerna om rånet avslöjades,
vi skulle skriva historia.
Det skulle bli sommarens snackis.
Rånandet sker på fredag, den 13 januari.
Någon vidskeplig?
Mycket bra.
13 JANUARI 2006 D-DAGEN
Jag gick upp 07.00 på morgonen.
Jag klädde mig snyggt, som alltid. Ta på mig mina skor, min skjorta, min slips...
Jag gick för att hämta The Kid.
Och vi gick till platsen för D-Day.
Jag minns den kvällen.
Jag var där, och på ett stort skrivbord fanns det
allt jag hade att ta med, så vi kunde bli helt desinficerade
och torka av fingeravtrycken.
Låt oss fundera över och se över positionerna.
Först, precis vid 9:00 på morgonen,
Sebastián ska gå i sjön.
Jag gick till dammen och när jag kom dit,
Jag satte mig i jollen och startade motorn.
Jag kontrollerade att allt var i gott skick,
Och jag stod bredvid tunneln som gick upp till stranden,
och jag väntade tills de gav mig okej.
Doktorn,
och Beto,
du kommer att gå inuti.
Och Alicia följde med mig till platsen.
Hon släppte mig på banken
och gick, hon lämnade bilen där jag sa åt henne att lämna den.
Min egen bil.
Nästa steg går El Paisa
och tar sin position vid utrymningsavloppet,
vid Tres Sargentos och Libertad.
Jag parkerade.
Gick en promenad med The Kid ett kvarter eller två.
Vi möttes upp vid bilen, det var en Ford Escort som väntade på oss.
Vi pratade ett tag, alla mycket välklädda.
Jag i min klassiska tredelad kostym.
När vi gick förbi såg vi Maritos bil parkerad tillsammans med vår andra kollega.
"Hej, hej, hur mår ni?"
Jag kommer hit, i detta fordon.
Jag ska lämna den med farorna på.
Några däckspikar i baksätet, så senare när Falcon-gruppen kommer dit,
det kommer att vara klart att det kommer att vara bilen vi använder för att komma undan.
Den 13 januari gick vi in, Jag kollade att allt är okej.
Larmen, säkerhetskamerorna,
och det är vad jag skulle lämna över till den lokala polisstationen.
WALTER SERRANO VAKTEN
All den tiden gick ganska fort för mig och jag var fortfarande väldigt trött.
För att vara ärlig, Jag tror till och med att jag somnade en stund.
På vägen dit, mycket långsamt, mycket försiktigt,
Jag lägger ett lager av speciallim på allas fingertoppar,
så att vi skulle kunna dölja alla våra fingeravtryck.
Vi kommer så småningom till bankens garage.
Vi kom ut väldigt lugnt.
När vi kom till dörren för att ta oss in,
bankens säkerhet börjar signalera,
säger att varje dag vid middagstid, de anställda går på lunch,
och att dörren är stängd.
Så The Kid och jag höjer tempot.
Vi gick uppför rampen,
Och sedan går vi till huvuddörren och vi två går in i huvudsak
precis bakom The Doc och Beto.
Min uppmärksamhet dras till en person som är, eh, som har en vit kittel på sig.
Jag zoomade in kameran, den som vetter mot bankens framsida.
Du kan se, när den här personen börjar gå,
du kan se att det finns en pistol i hans midja.
Jag gick in, visade pistolen.
Var stilla. Gå. Nu går vi.
Det stod folk i kö, så jag gick...
- Alla tysta. - ...över säkerhetsvakten, höll fast honom.
Jag sa: "Okej, det här är ett rån. Alla på golvet. Nu går vi."
Nu går vi! På golvet! Det här är ett rån!
"Titta på golvet, och du kommer inte ha några problem."
"Allt kommer att bli bra om du gör som vi säger till dig."
ESTELA MARIS KUNDEN
- Nere på golvet. – Jag ser en person som har en skjorta på sig
det är lax eller rosa,
som håller i ett vapen och viftar med det.
- Flytta dig. Flytta. – Så jag slår larm
Jag skickar ut larmet om att de rånar banken.
Första våningen, Marito och The Kid kommer att ta det.
Ögonen ner!
När du börjar på banken,
bara om dessa saker händer, du får några utbildningar.
Vad de säger till dig på utbildningen är att MO är snabba rån.
De varar i en och en halv minut, två minuter, tre minuter.
De är snabba.
Jag låg på golvet när jag kom ihåg, så jag började räkna.
LEANDRO BANKANSTÄLLDA
Och jag ser en person gå in och gå till bankomaten
med en hatt och en jacka, så jag springer ut och jag fångar honom,
och det var Fernando.
Jag kände inte igen honom för jag hade inte sett vad han hade på sig.
The Kid och jag tog oss upp till första våningen på två sekunder.
Typisk operation.
"Alla på golvet, det här är ett rån."
En stund senare hoppade jag över glaset
och jag landade i kassans station.
"Pengarna, pengarna! Kom igen, kom igen, kom igen."
Jag kommer att ha sändning i örat.
Jag ska lyssna för att vara säker på att jag vet
minut när den lokala polisen kommer till platsen.
I det ögonblicket ska vi börja.
Det är steg nummer ett i planen.
"Gök."
Det första jag ska göra är att ta en gisslan.
Vänta på att förste officeren kommer.
Då ska jag låtsas att jag vill att fly från banken med honom.
När jag väl går ut och de beordrar mig att frysa,
Jag ska gå in igen.
Och denna missvisning är vad som kommer att hindra dem från att tänka
att vi kommer att fly genom en tunnel, för vi försökte fly ut genom dörren.
När "Gök"-planen är klar, härnäst låser vi huvudbankens dörr.
Det avslutar etapp nummer två.
Och det var då jag hörde sirenerna gå utanför.
Och så jag...
Jag började ifrågasätta allt eftersom
om det här är ett av de där snabba rånen, hur slutar det?
KRÖNIKA - SISTA MINUTEN
Sista minuten.
BANKRÅN I SAN ISIDRO
Bankrån i San Isidro.
Sedan går vi vidare till etapp nummer tre.
Vilket är att ta ut vakten i källaren.
Det är han som kommunicerar med utsidan.
Vi kan inte vid något tillfälle låta honom se eller höra något som händer i valvet.
Sedan tog vi tag i chefen och gick till bunkern.
Allt var på några sekunder.
Det låter som att det hände mycket, men allt var på några sekunder.
Kom igen, gå ut, kom igen! Kom igen! Nu går vi! Skynda!
På övervåningen hör vi dem säga åt vakten i bunkern att gå ut.
Hej, det räcker!
Han kommer fram till mig och säger: "Hålla sig lugn."
"Bara ge upp dig själv". Jag sade, "Jag ger inte upp ännu."
Och under inga omständigheter skulle han öppna den dörren för oss.
Om han inte vill komma ut,
vi ska mörklägga hans fönster.
Och då kommer en av oss här att göra honom galen
genom att slå på dörren.
Låt oss gå, kom ut, låt oss gå.
Den i smocken blir lite nervös,
och han, eh, tar håret av operationschefen,
och trycker henne mot bunkerdörrens glas.
Jag sa: "Lyssna på mig, kompis."
"Jag har precis blivit fri från Sierra Chica
och jag kommer inte tillbaka dit, så komplicera det inte för mycket."
"Du har mitt ord, okej? Tjuvens ära."
"Och jag kommer att släppa dig omedelbart."
"Kom ut och du har mitt ord att jag inte dödar dig," sa han.
Och hövdingen sade till honom: "Gå inte, om du gör det kommer de att döda dig."
Det var riktigt fult.
Och…
För det är en kille du jobbar med varje dag, han är en fantastisk kille.
Tänk om han blir skjuten?
Gå ut ur rummet nu eller så!
Operationschefen börjar gråta, du vet, har ett nervöst sammanbrott,
säger åt mig att ge upp för att hon inte har sett sitt barnbarn.
De bråkar med dina kamrater, dina vänner, förstår?
De hotar att döda en av oss, eller någon av de andra.
Det är upprörande. Det är verkligen en hjälplös känsla.
Kom låt oss gå!
Gör det, ja. Gå ut!
När jag pratar med personen i den grå kostymen säger jag,
"Jag ska ge upp."
"Ta det bara lugnt, rör inte gisslan."
"Det är allt jag ber dig, rör inte gisslan."
Vakten öppnade dörren.
Han gick till bordet,
lade ifrån sig pistolen och sedan lade han ifrån sig telefonen bredvid sig.
När jag går ut räcker jag upp båda händerna.
Den här mannen, han fräschar mig inte som en nybörjare.
Han sökte mig som en person som visste exakt vad han gjorde.
Jag tog tag i hans händer, vi gick upp för trappan och jag tog honom till dörren,
För utseende, Jag lade 9 mm pistolen på hans rygg
Jag tog fram tidningen, och kastade ut kammarskalet
för att säkerställa att pistolen inte skulle gå av av misstag.
"Gå bort".
"Vad?", "Gå bort". Vi öppnade dörren.
Och han gick. Vi släppte honom. Vi släppte polisen.
Jag började fråga,
"Vilka är dom? Vilka är killarna i det här gänget?"
Vem ringde du?
Och sergeant Serrano var i misstro
att vi bara låter honom gå direkt ut genom ytterdörren.
När jag närmade mig chefen utanför, Jag tittar på banken vid fönstret på övervåningen,
Jag ser den här personen i en sådan här grå kostym vifta med en telefon i luften.
När han visar telefonen säger jag: "Gustavo, telefonen är min."
Han säger: "Hur vet du det?" "Den har en logotyp."
"Den logotypen limmades på av en av mina döttrar."
"Den telefonen är min. Du kan kalla det, det är mitt."
Till en början skulle det vara två personer som ansvarade för förhandlingen.
Doktorn och jag.
Men på grund av min personlighet,
mitt sätt med ord,
min teaterbakgrund och min förmåga att hantera människor,
Doktorn sa: "Nej, nej. Marito måste vara den enda förhandlaren."
Så, det är gjort.
En falsk mustasch, en yarmulke, några glasögon och en huva.
Och i min roll som förhandlare...
… journalister började ringa mig
"Mannen i den grå kostymen."
Hallå.
Ja.
Nej, frun, jag är inte Walter Serrano.
Ah, men jag har redan släppt din man, frun. Det är okej.
Ja, frun, jag är en av bankrånarna, var lugn.
Bara lugn, snälla, frun.
Jag ska ringa tillbaka.
Försök att lugna ner dig.
Jag behöver den här linjen för att vara öppen, tack.
Jag höll genast upp telefonen mot bankens främre fönster,
Så den här löjtnanten skulle veta att ringa mig.
Jag sa till killen, "lyssna",
Jag fick ett samtal från mrs Walter Serrano,
"så snälla säg åt Walter att ringa henne, för hon är desperat."
Tillbaka till vår reporter,
bor vid gisslan och bankrånet i San Isidro.
Libertadores Avenue är blockerad i tre kvarter...
Du kan inte vara här, gå tillbaka.
...och detta har begränsat pressens arbete ännu mer.
Vi har placerats ett och ett halvt kvarter från händelsens epicentrum.
Nästa steg är att stänga parkeringsplatsens barriärport,
blockera den sedan med bilen.
Om polisen går in på parkeringen, då kommer vi inte att lyckas.
Varför? För då kan vi inte komma till bilen för att få ut kraftkanonen.
Efter 12:30, öh, Jag känner att de börjar pipa mig.
Och de säger, öh, "öppna den."
Jag träffade den och jag kan känna att på andra sidan saker börjar röra på sig,
för det slutade med att jag slog i baksidan av en möbel.
Så de kunde inte hitta var det var, hålet som jag hade grävt ut.
Det är viktigt att vi ser Sebastiáns ansikte genom det hålet, för...
Det är vår enda flyktplan.
Sedan tog jag ställning för att bryta de som jag visste skulle vara mycket enklare.
Med enklare menar jag, de med minsta avstånd mellan stödpunkt och lås.
Schemat var mer eller mindre uträknat
att kunna öppna 400 lådor på bara två korta timmar.
Vi är omedvetna av kidnapparnas krav
för att befria gisslan och kapitulera.
Det finns en ström av patrullbilar och poliser
men ingen lösning på det här problemet är i sikte.
Vi tittade på en skärm, en tv utan ljud,
du vet, som TV-apparater i banker, och all media var redan där.
Och i det ögonblicket, Jag tog en titt ut genom fönstret
och jag ser att han som hade radion tittade på mig.
Men så tittar han åt sidan.
Det är tydligt att han tittar på någon.
Och han tittade tillbaka på mig, och tittade på radion och tittade på sidan.
Och jag sa: "Vad är det som händer?"
Sedan insåg jag... vad det här var.
Han sa till mig, "Här är personen som ska förhandla med dig."
"Vem är det?" "Det är den där med skägget."
Miguel Ángel Sileo.
Jag var major med Falcon Special Forces från Buenos Aires polis.
Jag var en förhandlare och en medlem av det taktiska teamet.
MIGUEL SILEO FÖRHANDLAREN
Vi parkerade våra bilar som vanligt.
Och de informerade oss om vad som hände.
De ger mig telefonnumret till en av killarna på banken.
Jag tog skydd bakom ett fordon, någon slags lastbil,
Jag var med min partner Casio Segura, som täckte mig som en sköld.
Sen ringde jag.
Och han började förklara allt som hände,
att de hade kommit för att göra ett snabbt rån som gick fel, de var instängda, ja.
De ville inte skada någon men de ville inte gå tillbaka till fängelset.
Titta, kompis, jag har kommit från att ha gjort 15 år i Sierra Chica,
Så låt oss göra det snyggt och kort, låt oss göra det enkelt.
Förhandlaren vet nu att på grund av mitt yrke,
han vet att jag är en allvarlig tjuv, för jag har redan sagt det till honom
att jag var i Sierra Chica.
Mer än bara vad han sa, Jag ägnade mycket uppmärksamhet,
inte bara jag, utan alla förhandlare, till den icke-verbala delen, kroppsspråket.
Den här personen satt ner och hade benen i kors.
Och det stämde bara inte.
Hans kroppsspråk stämde inte med vad han sa eller vad som pågick vid den tiden.
Normalt, i en gisslansituation, det är mycket stress, folk skriker,
mycket adrenalin, de förolämpar oss...
Låt mig berätta något för dig. Lyssna på mig.
Du tar hand om ditt svarsteam,
och jag tar hand om situationen här inne, okej?
Men jag sa hela tiden: "Släpp någon som är lite nervös, ett av offren, okej?"
Tänk på att jag blev av med ordningsvakten.
Jag har redan släppt Walter Serrano,
så det var en gest av min välvilja. Be inte om fler gisslan.
Förstå?
Han stängde av sin telefon, vi stirrade alla på varandra,
och min chef sa: "Köp lite tid, Sileo."
Det var samma sak jag ville, tid, vet du?
Dags att öppna allt.
Jag stannade inte för att se vad som fanns inuti, eller om den faktiskt öppnade, eller något.
Jag hade redan gått vidare till andra raden.
Jag var på den, bara bröt, bröt, bryta alla lås.
Tja, medan jag var här nere, bryta alla lådor,
Jag såg en kvinna från banken, vet du?
Och hon skriker, öh, "Vad gör du?"
Jag tittade tillbaka på henne. Uppenbarligen hade jag en mask på mig.
Och Fernando säger till henne, "Du ger inte orderna här längre."
"Det är jag som ger orderna nu."
Och de gick, men jag var som, "Åh. Busted. De fick mig."
Vi hade många gisslan.
Jag fick veta senare att vi hade 23.
Var inte dum!
Det var en som kom
och var lite mer, mer, mer våldsam i hur han betedde sig och hur han behandlade oss.
En annan skulle säga till killen, "Oroa dig inte, förhandlaren är här."
"Vi ska prata ut det här och kapitulera. Det är okej."
Det var en väldigt nervös kille.
Han skulle spricka, han behövde bara pissa och,
han gnällde och stönade.
"Hej, herr. Jag kan inte pissa här för alla är där och tittar."
"Jaså varsågod, pissa i trappan, kompis, snälla."
Folk började bli nervösa över den här situationen.
"Vad är det med dig?" "Jag kan inte pissa för jag är så nervös."
"Ah, nej. Kom hit. Nej, nej. Okej. Ta honom. Du lämnar."
"Okej, kom hit, kom hit."
"Kom igen, du går. Just nu."
Vi öppnade barrikaden, kastade ut honom. Bokstavligen, vi bara slängde ut honom där.
Genast flög insatsteamet in.
De tacklade honom och gav honom några slag,
eftersom de inte visste om han var en gisslan eller en rånare.
Du, frun, är du gravid?
Nåväl, då går du.
Kom låt oss gå.
Vi har redan sett framsteg ske här på Río Bank.
Två personer har släppts, en man och en kvinna.
Här ser vi ögonblicket
när kvinnan lämnar efter att ha släppts av brottslingarna,
som har tagit Río Banks anställda och kunder som gisslan.
Vi har fått veta att de för intensiva förhandlingar med polisen,
som försöker övertyga dem att ge upp.
Jag hade två radioapparater.
En på polisens frekvens,
en annan att kommunicera mellan, eh, mina partners och...
Och en var... jag menar, bara en billig walkie-talkie,
som du skulle köpa... Det kommer i två.
Ja?
Walkie-talkie kommer med kanaler.
Och jag minns att jag började skanna igenom...
...och jag kunde höra Falcon Group.
Jag minns att jag gick till Mario och sa: "Man, lyssna på det här, lyssna på det här."
Jag lyssnade på krypskyttarna
överlämna sina rapporter till chefen för operationen via radio.
Och operationschefen svarar tillbaka till krypskyttarna.
Vid ett tillfälle hörde jag dem säga:
Jag har den ovan.
Jag har den nedan.
Det betyder att, om chefen säger, "Sätt igång",
ja då får både jag och De la Torre en kula i pannan.
Och De la Torre såg dem.
Han sprang upp och tog tag i telefonen,
och han sa: "Säg till era killar att de ska stå ner, annars dödar jag en gisslan nu!"
Jag kommer inte ihåg de specifika orden eftersom, ja,
det var en extrem situation med mycket spänning.
Så de fick laget på taket att gå ner, som mannen i den grå kostymen sa.
Men när det gäller skarprättarna menar jag, Falcon krypskyttar, det var tre,
han såg dem aldrig.
Vi avsätter en tid för att arbetet ska bli klart på banken, vet du?
Med att öppna alla lås och flytta alla gisslan,
under den tilldelade tiden, vi hade öppnat 143 av lådorna.
De som var kvar tog längre tid.
Vi behövde tid för att... flytta all utrustning,
och det har vi aldrig planerat för.
Så då bestämdes det att vi måste gå vidare.
Så när de två timmarna är klara,
vi kommer att placera oss här för att sänka bytet i tunneln,
så snabbt vi kan.
Jag fick ett samtal. Det var från Araujo.
Vi åker. Scen: Pizza.
Så då ringde jag ett nytt samtal till förhandlaren.
Jag sa: "Okej, lämnar du in dig?"
Jag antar det. Det här verkar inte gå någonstans.
Och de ville äta något, för de skulle spendera
en lång tid på stationen och skulle inte kunna äta.
"Ge mig lite pizzor. Ge oss lite läsk, vi tar lite mat och kapitulerar."
Jag förtydligar att de inte fick fugazzettas.
I en rapport tror jag att någon sa,
"Om jag ber Sileo om en fugazzetta, vi kommer att behöva mer var och en."
"Fem, han kommer att inse att vi är fem och de tar banken."
Det skulle ha hänt.
Efter den situationen, när beställningen äntligen kommer,
och utbytet måste göras, kommunikation går förlorad.
Gå.
Vad ska jag göra under tiden?
Jag ska ta itu med vapnen som du ska lämna med mig
i valvet.
Och nästa steg är "Hår och blekmedel."
Fem liter klor spreds runt för att förhindra DNA.
Då ska jag sprida det här håret här.
Araujo och jag är de sista ut.
Med ett rep sätter han ner foten och drar så här,
dra möblerna över hålet.
García Bolster försökte starta den. "Rrr, rrr", och kunde inte få det att köra.
Och Vitette, han blev ganska nervös.
Skrek: "Förbered det inte, översvämma det inte, du kommer att översvämma det", och det och det.
Med alla dessa pengar och en motor som inte går igång, tappar jag det!
Vitette försöker slå på den, motorn.
Han kan inte slå på den, så de började paddla.
Vi var alla i den första båten, den med motorn.
Förutom Araujo, som ligger i reservflotten, den uppblåsbara.
Jag minns att jag kastade mig i den andra jollen,
ovanpå pengarna.
Ovanpå högen breder han ut sig, ligger så här.
Vi gick genom ett avlopp, den närmast banken.
Vi såg skuggor, ljud och...
Och sedan startade Martian motorn.
Vi reste 14 kvarter och vi nådde avloppsutgången.
Vi meddelade vår andra följeslagare, Paisa, som var på övervåningen,
att vi redan var under, så,
han lyfte upp brunnslocket från ovan, det var för tungt att lyfta underifrån.
Jag tror att jag var den sista som klättrade upp dit.
Alla var redan i skåpbilen.
Det fanns inte plats för något annat, bara människor och väskor.
Vi laddar upp bytet
och voilà!
Vi lämnade alla i husvagnen
och körde till platsen där vi skulle dela ut pengarna.
Min tanke var att de barrikaderade ingångarna och skulle göra motstånd.
Vi hörde inget mer ljud. Det fanns ingen.
Vi började titta på varandra, tills jag tänkte,
"De kommer att posera som gisslan på övervåningen, de kommer att ha förändrats,
de kommer att vara där uppe och vänta på polisen."
Vi kom fram till platsen och porten öppnades.
Sedan började vi lasta av påsar.
Och fler väskor.
Och titta, Jag överdriver inte det här för er skull.
Och fler väskor.
Det första jag ville göra direkt är att slå på TV:n,
och se till att de inte var bakom oss, de hade fortfarande inte skickat Falcon Group.
Och här var vi, med alla pengar, så långt borta.
Sedan rapporterar de: "Polisen går in just nu."
Och vi såg live och direkt,
att Falcon Group äntligen skulle bryta banken, för att fånga oss alla.
"Polis, polis, polis!"
Dörren öppnades och vi stormade in. Jag trodde verkligen att jag skulle gå in i strid.
DE SLIPAR GISSLAN
19:12, vi kan se rörelser
av poliser och Falcon Group som går in.
En slägga till glaset och...
...de tog banken på två sekunder.
Sedan måste du klassificera vem som är vem.
De är alla misstänkta.
De sökte igenom oss alla med händerna i luften.
Och när vi gick ut, min mamma var med sin man utanför,
Och ja, de lät dem bara se oss och det var allt.
Jag träffade min man och min son.
Det var ett väldigt känslosamt ögonblick.
Anabella, brottslingarna, de fyra brottslingarna, arresterades de?
Vad hände exakt? Vad vet du därifrån?
Fyra brottslingar underkuvades som hittades ta detta bankkontor.
Det slutade nyligen,
för ögonblick sedan exakt 19:20.
De började identifiera, "Den här personen är en bankanställd, det här är en kund"
Jag såg att kön blev kortare och kortare och de var inte där.
Jag minns att vi tog alla pengarna och la dem på ena sidan mot väggen.
En hög med 100 000 dollar där.
Ytterligare en hög med 100 000 där borta
Och så hamnar den här högen med 100 000 här.
Och rummet började fyllas upp.
Det är nästan som att jag satt på ett berg.
Ett berg och berg av näbbar.
I San Isidro, gisslan är över.
Vi är live efter sju timmar.
Alla gisslan är fria, och inga brottslingar har gripits.
GISLA FRÅGES TJUVARNA HAR RYMT
"Allt är här. Mycket trevligt. Vilken glädje! Dags att dela upp det."
De sa: "Vem har en miniräknare?" Nej, min vän, ingen miniräknare.
Vi räknade allt, och jag minns att det var 20 dollar kvar.
Så det var 20 dollar sedel över,
och det var fem personer, och ingen kunde bryta den.
Så Vitette rev upp den!
Det var folk som tittade i alla rum,
eftersom de redan hade gått igenom platsen och kollat ​​hela banken!
Tills någon säger: "Den här möbeln ska inte vara här."
När de insåg flyttade de möblerna och hittade det berömda hålet.
- Vart tar det vägen? - Till vänster.
Chefen vill gå in.
Det finns till och med en hemgjord dörr och en fälla.
Så de kallar in bombgruppen. De är specialiserade på den här typen av saker.
De fyra brottslingarna flydde
genom bankens stormavlopp med bytet.
Anabella, jag menar, här får vi fullständig desinformation.
De gav till och med versioner av arresteringen av de fyra brottslingarna,
för att nu säga att de flydde med bytet.
De säger att det finns människor i träden,
och vi ska titta i träden.
De säger att det finns människor i vattnet, vi ber kustbevakningen att hjälpa till.
Klockan var runt 5:00, och det klarnade redan.
I huset var allt tyst. På tv hade de ingen aning.
Den stora frågan var inte "Hur mycket tog de?" Nej!
"Var är tjuvarna som gjorde detta?"
Vi ville lämna. Alla, inbillar jag mig. Jag ville lämna.
Vi ville alla lämna
så vi tog tag i alla saker som tillhörde oss och gick. Jag menar…
Det fanns inget adjö som, "Hej, okej, vi ses imorgon." Nej.
Inte alls. Vi bara packade ihop och ses aldrig.
♪ Ändå ♪
♪ Till och med ♪
♪ Blommor blommar vid mina fötter ♪
Så vi sa hejdå så här: "Okej, vi ses aldrig!"
Vi tog min bil, The Kid och jag, vi lämnade tillsammans.
♪ Peeling ♪
♪ Full av sjukdomar ♪
Vi lyfte nerför Panamerican Highway
med fönstren öppna.
Med musiken sprängande.
Och i baksätet, det var fyra väskor.
Hans var lite mindre än min,
men fyra soppåsar ändå, allt fullt av kontanter.
Jag gick i min bil, fick väskan, la den i bagageutrymmet och jag gick hem.
♪ Ingen familj är säker ♪
♪ När jag sashay ♪
Jag är en väldigt reserverad person.
Nej... jag gick inte direkt till en fest därifrån, något sånt.
Nej, jag stannade i stort sett hemma.
Med massor av pengar.
Jag släppte av The Kid och vi sa hejdå.
Sedan körde jag över några kvarter till 2590 Santa Fe.
Det är där jag bor. 13:e våningen, svit 47.
Och jag gick till mitt sovrum, tog av mig mina kläder,
gick runt, badade. Jag tror inte ens att jag torkade mig.
Och jag öppnade precis de påsarna.
Jag fick äntligen röra vad som var mina pengar.
Tidigare hade jag så mycket pengar i mina händer, men det var inte mitt, det var allas.
Men nu, det här bytet som jag hade här, i mitt hus är allt mitt.
♪ Fall i baracken ♪
♪ För en åsna att bryta och utnyttja... ♪
Och jag kom och det var som min födelsedag. Alla väntade på mig.
♪ Mary ♪
Speciellt Alicia, hennes ögon var...
Känslan i det ögonblicket, det var bara...
Jag lämnade påsen med pengar där,
Jag fortsatte att kolla på det för att det fanns folk i närheten, men vad nu?
Jag... Jag kunde inte sova de kommande två dagarna.
Vi pratade alla om hur Araujo ville lämna en liten skylt.
Och jag sa: "Om polisen ser att vi lämnade en skylt här betyder det att vi rymde."
Om vi ​​flydde, det betyder att vi räknar pengar.
Och om vi räknar pengar, varför provocera dem då?
Varför omloppet?
De lämnade efter sig bevis på en falsk flykt, fällor
samt ett ironiskt budskap,
i ett försök att vinna popularitet och ryktbarhet, vilket sa...
- "I en stad av rikedomar..." - "...utan vapen eller agg..."
"...det finns bara pengar..."
"...och ingen mer kärlek."
"I EN STAD AV RIKTIGHETER, UTAN VAPEN ELLER agg,
DET FINNS BARA PENGAR OCH INGEN KÄRLEK MER"
Ja, en av de grundläggande sakerna som tjuvar alltid har,
och varför de faller till fånga, är ego.
Och fåfänga.
Efter ett så stort rån,
tror du att de här killarna inte kommer att skryta om det?
I fredags den 13:e var en mörk fredag, som vidskepelsen lyder.
Det tog inte lång tid att misstänka korrupta poliser
inför en rad våldsamma handlingar i förorterna.
Oavsett hur mycket de söker, de kan inte hitta dem.
Utredarnas arbete har hittills kolliderat med en felfri plan.
Río Bank-tjuvarna har inte lämnat något åt ​​slumpen.
De kanske var riktigt smarta killar.
KOMMISSIONÄR OSVALDO SEISDEDOS
Men på säkerhetsministeriet, inom rättsväsendet och hos polisen,
vi har också mycket intelligenta utredare,
och hur lång tid det än tar, dessa personer kommer att arresteras
och kommer att ha en trevlig historia att berätta för sina cellkamrater.
Jag planerade en liten semester
att gå till samma ställe som jag har varit i hela mitt liv.
Jag visste att allt hade gått perfekt.
Ingen hade sett mitt ansikte, Jag hade inte blivit filmad på någon kamera.
Jag var faktiskt väldigt lugn kan man säga.
Jag trodde att allt skulle lösa sig.
Efter 15 dagar, en tanke kom till mitt huvud.
Det stod: "Gå till San Juan."
TILL BAUCHAZETA
Jag åkte med höghöjdsutrustning.
Med... burkar tonfisk.
Med meditationsböcker.
Och med en radiofrekvensskanner.
Några veckor senare efter brottet,
Jag kom till Uruguay.
Jag besökte min familj, bär några små presenter.
Jag var fri, jag hade pengar.
Det var bäst.
GULD
♪ Nah, nah, na-na Kärleken, kärleken... ♪
Min mobilaffär gick väldigt bra.
Och Alicia var också med sitt jobb, arbetar båda ställena.
Jag började gå runt, att börja bli av med bevis.
Och jag kommer tillbaka en dag
och upptäcker att min väska nu är malplacerad. Och jag säger: "Vad hände här?"
Jag såg att högen med pengar hade sjunkit en hel del. Så jag sa,
"Hör du, tog du något?"
"Ja, jag tog ungefär fem eller sex påsar."
Tja, fem eller sex påsar kostade cirka 300 000 dollar.
Dagarna gick, jag lade också några pund sterling i min låda.
En dag öppnade jag lådan och de var borta.
"Nej, det tog jag också"
"Du behöver inte röra allt" och vi började gräla,
Ett stort argument: "Lämna över det." "Va Nej."
"Ta tillbaka det idag, inte imorgon, just nu."
Det var en enorm kamp. Jag tar det som var kvar någon annanstans,
lämna mitt hus så skickar hon polisen efter mig.
TINGSHUS SAN ISIDRO
Jag såg honom. Kameror fokuserade på banken och han gick uppför en stege
och jag kände till hans kläder och jag visste att det var han.
Arton år med en person,
du kunde inte se hans ansikte, men jag visste att det var han.
Alicia Di Tullio var det konfidentiella vittnet
som dök upp på åklagarmyndigheten en dag, spontant.
Och hon berättade att hon hade kunskap om situationen.
GASTÓN GARBUS DISTRIKTSÅKLAREN
Närmare bestämt att hennes man hade deltagit i rånet,
och hon hade kunskap om var lite av bankens pengar tog vägen.
I detta fall, det finns inget bevis som tillåter oss att säga
vad som hände mellan de två.
Jag känner att det var relaterat till kontanterna
och det var inte framkallat av en fråga om trots över närvaron av en annan dam.
Och teorin om en förbittrad kvinna, allt det där, det är en lögn stor som ett hus.
Om jag hade en annan kvinna, Jag skulle lämna ett kuvert med pengar
och ta fart med en miljon dollar vart jag vill.
Jag skulle inte gå någonstans utan min fru och min son i alla fall.
Jag antar att hon trodde annorlunda. Jag tror, ​​jag menar,
hon värderade pengarna mer än familjen, så...
Och det var det. Det är i alla fall bara det tragiska slutet på min historia.
Tja, jag tänker på allas också.
Di Tullio ger oss allas beskrivning
eh, men undviker att ge oss deras namn.
Jag gick med min dotter och mina barnbarn till ett hus på stranden.
Och jag bar på två telefoner.
En uruguayansk sådan,
och en argentinsk.
Så då ringde min argentinska telefon och jag började bli nervös.
"Hallå?" Det är Doc.
"De la Torres fru kommer att lämna in oss alla snart."
"Hon ber var och en av oss att betala henne 300 000 dollar."
"Om vi ​​inte gör det kommer hon att ge upp oss."
"Doktor, hon kan knulla sig själv, Jag ger henne ingenting."
"Låt Beto fixa allt detta med henne och lämna mig utanför det."
Men det samtalet fick mig att känna mig lite orolig.
Den arresterade mannen identifierades som Alberto Torre,
som tillbringade nästan 20 av sina 52 år
i fängelse för väpnade rån och kidnappningar mot lösen.
På Portela 56, hem för sonen till en av de fångar,
en del av bytet hittades,
938 700 dollar,
30 084 euro och 80 315 pesos.
Vi genomför sju räder
i huvudstaden och provinsen Buenos Aires.
Långa vapen och handvapen har beslagtagits. Samtliga användes vid bankrånet.
Det här är ett förståndskrig och vi har för avsikt att vinna.
Bara för att Di Tullio gav information som gjorde vissa räder möjliga,
mycket tidigare än andra, betyder inte att undersökningens fokus
började den dagen med Di Tullio.
Det första beviset som vi stötte på,
var från ett telefonnummer som gärningsmännen till rånet
gav till en media.
Den telefonen hade kontaktat många andra telefoner.
Och de där telefonerna, vid ett eller annat tillfälle, hade registrerat SIM-kort.
Från alla dessa kommer en telefon fram
som upprätthöll kommunikationen med Vitette Sellanes i Uruguay,
med De la Torres verksamhet, och en telefon registrerad på Sebastián García Bolster.
Om Di Tullio inte hade talat,
kanske någon annan skulle ha sagt något.
Men jag inbillade mig det
ett år eller två senare, men inte några månader efter, vet du?
Efter allt detta, mannen greps i lördags
kommer att utredas av den ansvariga distriktsåklagaren, Dr. Jorge Apolo.
Vi pratar om 52-årige Alberto de la Torre.
Jag sa automatiskt "Di Tullio, hur mycket vet hon om mig?"
Jag minns bara att jag såg henne en gång när vi träffades för att förbereda lastbilen.
Så jag förblev ganska lugn, på ett sätt, mer eller mindre.
Men, eh, ett par veckor senare,
de fängslar Sebastián på Villa Gesell.
Det här är Sebastián Bolster, den anklagade mannen
om att samarbeta med brottslingarna
att fullända och bygga tunneln som användes för att begå rånet
på Río Banks filial i Acassuso.
Jag letade efter den röda pricken på min kropp
för jag föreställde mig att, när som helst, de kunde ha mig i sikte.
Och att de skulle komma och hämta mig.
Det jag gjorde var att vänta och göra en plan med mina advokater
så att vi kunde få tillgång till polisens akt
och äntligen kunna se min processuella status.
Och när dagarna gick, Jag bestämde mig för att gå ner i vikt.
Jag gick in på D-dagen på 110 kilo.
Därför, med vetskapen om att jag möjligen skulle behöva gå igenom en laguppställning,
Jag började en strikt träningsrutin och diet för att gå ner i vikt.
Lastbilen med hålet hittades helt bränd i Alejandro Korn,
kvarter från huset där tjocke Julián greps i lördags,
mannen som hade kört dagen för rånet.
Efter 30 dagars arrest, Sebastián García Bolster
tillbringade natten hemma hos sin far.
Vad jobbar du med?
Jag fixar Jet Skis.
Hela mitt liv har jag åkt till floden för att prova vattenskoter. Det här är så galet alltihop.
Angående hans påstådda flykt till Villa Gesell,
där han slutligen arresterades,
han sa att det var en vanlig familjeutflykt.
Jag ringde mina advokater i Argentina
och sa åt dem att handla enligt lagen.
Han gick ombord på ett plan. Aerolíneas Argentinas flight 1213
avgick klockan 8:00 från Montevideo.
Men välkomsten ägde rum på Aeroparque.
Jag var i Uruguay när de rånade banken!
Jag var i Montevideo när de rånade banken!
- Varför lämnade du in dig? - Varför, Mario?
Är han den berömda mannen i den grå kostymen?
Ja verkligen. Det här är mannen i den grå kostymen,
gängledaren och hjärnan bakom denna kriminella operation
som ägde rum på banken i Acassuso.
Och så gick dagarna tills min fil kom.
Det blev åtta volymer.
Varje volym hade 200 sidor. Den var 1 600 sidor lång.
Och tro mig,
ingen har läst något
lika passionerat som jag gjorde mitt ärende.
Jag ville veta vad som hade hänt
efter att ha utarbetat en plan som borde ha gått som en klocka.
Vad gick fel?
Sedan kommer jag för att få reda på att det finns en arresteringsorder.
Jag ser från mitt gömställe,
en grön bil.
Och jag ser två personer som börjar gå mot mig.
Och plötsligt riktar han ett gevär mot mig. "Rikspolisen!", säger han.
"Vad gör du här?", frågar de.
Jag säger, "En andlig reträtt."
Men i mitt hjärta visste jag att det redan var över.
Varför det? I grund och botten för att jag hade åtta volymer av min fil där borta.
"Får vi kolla ditt tält, tack?"
Tja, innan han går in går jag,
"Slösa inte din tid. Jag är han. Fernando Araujo."
Araujo, var du ensam när National Force fångade dig?
Konst. Konst.
- Vad? Har du gjort konst? - Konst.
- Vilken typ av konst? - Berätta för oss.
Där är han. Okej.
Utan några uttalanden, Araujo sätter sig i lastbilen,
hårt bevakad av rikspolisen
att överföras till polisstation nummer 21 i Jáchal,
där han säkerligen kommer att träffa domare Carlos Mateo.
En dag senare, Jag anlände till San Isidro under arrest.
Men jag var lugn.
Fötterna ihop.
- Osu! - Osu!
Låt oss börja.
Jag kände en enorm frid. Fråga mig inte exakt varför,
men vad hände sedan, på ett sätt balanserade sig själv.
Kom igen, Pat
Spindel.
Jag har den sämsta åklagaren.
Över.
Men jag fick också en väldigt bra domare.
Han säger till mig, "Fernando, Jag ska släppa dig fri!"
"Jag sätter inte ett ankelarmband på dig."
"Du kan gå till jobbet varje dag på gymmet för att lära ut kampsport."
Börja med skulderbladet.
Självklart, skulderbladet här dikterar mitt drag
men om han flyr och inser vad jag ska göra med honom...
Så efter 20 dagar, plötsligt var jag hemma och ledig.
Och jag var så här för... ungefär fyra år eller så.
BROTTSDOMSTOL
Fyra år efter det ökända rånet,
den anklagade kommer att mötas för att möta den domstol som är ansvarig för att döma den så kallade
"Århundradets rån."
2010 gick vi till domstol.
Beto, Zallo, jag och Seba...
Marito hade en annan rättegång som senare blev en förkortad rättegång.
Alla fyra männen åtalas för rån och grovt rån
genom att använda skjutvapen.
Vi hävdar att försämringen inte borde ha tillämpats
eftersom de vapen som beslagtogs i olika räder
sammanfaller inte med de som används här, som i själva verket är leksaksvapen.
Jag tror att man måste vara ganska naiv för att köpa in sig på tanken att den här typen av rån
kunde utföras med två leksaksvapen.
Och att det här är ett obeväpnat rånfall.
Vapnen vi använde för att ta banken var repliker.
Och det var allt designat så
ingen skulle kunna säga att de var leksaksvapen.
Lagligt, om vapnen kan skjuta,
straffet är mycket större än om de inte kan,
om de inte är kapabla att skjuta alls.
Tja, det här var välkänt,
så vi försökte verkligen förtydliga
under vilken typ av juridisk kvalifikation detta fall skulle klassificeras.
Vapnen som männen använde var riktiga.
Vapnen var väldigt verkliga. Det kan jag garantera.
Ingen person går in på en bank med vetskapen om att de måste ta sig igenom säkerheten,
beväpnade säkerhetsvakter, larm.
Och personen i den vita kitteln hade en Browning 2000.
Jag tror att han...
Han ger sig bara inte för att erkänna att han blivit lurad av en plastpistol.
Det är allt det är. Det är vad jag tror.
Det var vad det var men han ville inte höra något av det, vet du?
San Isidro, 21 maj 2010.
Denna domstol, från och med idag, uppmärksam på föregående dom,
enhälligt reglerar följande:
Att döma Rubén Alberto de la Torre till ett straff på 15 års fängelse.
Vi dömer också José Julián Zalloechevarria
till 10 års fängelse.
Vi dömer Sebastián Norberto García Bolster
till nio års fängelse.
Och vi dömer Fernando Araujo till ett straff på 14 års fängelse.
I den första förhandlingen anklagades de för grovt rån med vapen,
varav deras förmåga att skjuta redan var bevisad.
Vad rättvisan slutligen fastställde,
och slutligen, vad deras slutgiltiga bedömning baserades på,
var att de var leksaksvapen.
Med andra ord var vapnen oförmögna att skjuta kulor.
Eller används på det sättet.
Den enda fördelen, så att säga, som Vitette Sellanes fick,
lyckades inte ställas inför rätta med resten av sina kamrater.
Vi gjorde ett förkortat provavtal
och förenade domarna som han tidigare hade,
så till slut gjorde han en överenskommelse om att avtjäna ett straff
för alla brott han var en del av inom den givna tidsperioden.
De dömde mig till 14 års fängelse,
men det slutade med att jag bara tillbringade ett och ett halvt år i fängelse i det fängelset.
Totalt hölls jag inspärrad i 25 månader, antingen i ett fängelse eller på polisstationen.
Sedan satt jag i husarrest i två år till.
Åklagaren begärde att jag avtjänar 20 år.
Domstolen gav mig 15.
Överklagandet blev 12 och en halv.
Och jag gjorde åtta och en halv.
Jag spenderade tre år för mycket på en byråkratisk fråga, eller en vendetta.
Sanningen är denna.
Jag brukar inte använda dåliga ord.
Jag bryr mig inte om det.
Nåväl, mitt liv tog en vändning till det sämre.
Faktum är att efter min första release,
Jag gick igenom en depression,
eftersom jag gick från Sebastian, motorcykelmekanikern,
in i Sebastian, bankrånaren. Jag menar…
Jag gick från att vara en normal person,
till, jag vet inte. En superskurk? En superhjälte?
Jag vet inte varför,
folk skulle gratulera mig och jag visste inte vad jag skulle göra,
Jag skulle säga, "Jag vet inte riktigt vad ni pratar om, killar. Jag vet inte."
Än idag,
ingen summa pengar kan betala för den tid jag förlorade.
På ett år, Jag kan göra många saker
men inlåst är jag värdelös, Jag kan inte göra någonting.
Då ser du tillbaka på tiden du förlorade, slå huvudet i väggen,
vill ha hämnd och bli släppt ut, Jag ska låsas in igen,
du räknar ihop åren, och du förlorade hela ditt liv på detta.
Jag kan säga att det inte var värt det.
Hej, god morgon, Beto.
Så ledsen att jag stör dig.
Har du några advokater som du kan rekommendera?
Ja, lyssna, jag är faktiskt på kontoret just nu, så...
Rånet var ett äventyr, det var en illusion, det var...
som att vinna världsmästartiteln och ja, det är det.
Mannen i den grå kostymen blev en träff.
Jag började prata om diamantringar, många guldkedjor.
Jag röker inte, men dessa enorma cigarrer från Kuba.
Några provocerande tweets...
Femton tusen följare på Twitter, gör det till 20,
och det är 25 nu.
Två konton på Facebook.
Personen är arrogant, han är rebellisk, han är provocerande.
Och personan växte stadigt.
Okej, ge mig en tvättlapp, snälla.
Titta, låt oss göra det här rätt.
Du ser personan.
Han tar av sig sina kedjor, hans guld och hans diamanter,
Jag lämnar... korshalsbandet det var min pappas,
vilket är något som jag uppskattar mycket.
Personen? Personan torkas av med sminkborttagare.
Okej. Klart.
Marito bär jeans på jobbet för att de går sönder.
De blir slitna för att han jobbar med salpetersyra i smyckesaffären.
Vad är fel med det?
Jag brände båda mina händer, Jag skär mina fingrar, jag blir smutsig polering,
Men jag mår jättebra.
Och det finns människor som plötsligt idoliserar detta.
Vem ser det som, jag vet inte, något utöver det vanliga.
Men låt oss komma överens om att det inte är en välgörenhetshandling.
Det är uppenbarligen ett rån.
Nej, det kanske inte är välgörenhet.
Men alla som spelade en roll i den här historien vann.
Åklagare avancerade karriärer,
poliser blev detektiver efteråt,
och domarna erkändes.
Brottsofferförsäkringen fick dem mer än de hade.
Som pirinola, där alla är vinnare.
Shoo.
Tror du att det här verkligen är min studio?
Vi är illusionister, och ibland, bara ibland, vi avdunstar.
Du kommer inte att fråga mig var pengarna är eller vad jag gjorde med dem.
Nej, jag tycker inte att du är så barnslig, eller hur?
Att säga hur mycket vi faktiskt lyckats stjäla från Río Bank totalt
är ganska svårt att beräkna.
♪ Men det finns inget i det ♪
♪ Och du kommer att fråga dig själv ♪
♪ Var är mitt sinne? ♪
Hur mycket fick vi alla av jobbet?
Jag försöker komma ihåg och jag svär att det är som att jag slocknat.
Jag menar, du vet att marijuana orsakar minnesproblem,
så nej, jag vet inte den exakta summan.
Hur mycket pengar togs från Río Bank 2006?
Åh ja, låt mig svara på det direkt.
♪ Jag simmade i Karibien ♪
Jag får allas nyfikenhet, det är fantastiskt.
Tabloiderna, den gula journalistiken, var är det?
Ja, det är på Caymanöarna i... Du borde skriva ner det här.
CBU nummer 24...
Som vad? Det är otroligt, eller hur?
♪ Stöt på mig, svär att han försöker prata med mig, säg vänta, vänta ♪
Jag tror att samhället är undermedvetet för oss.
Allt vi vill veta är hur mycket.
För vi kan säga, "Tja, tänk om jag rånade en bank?"
Och de överväger, hur mycket skulle det ta, vet du?
"Hur mycket skulle jag gå i fängelse för?"
Men, eh, var är det?
Det är underbart!
Det är underbart.
TILL MINNE AV MIN farmor...
♪ Med fötterna i luften och huvudet på marken ♪
♪ Prova det här tricket och snurra på det, ja ♪
♪ Ditt huvud kommer att kollapsa ♪
♪ Om det inte finns något i det Och du kommer att fråga dig själv ♪
♪ Var är mitt sinne? ♪
♪ Vägen ut i vattnet Se det simma ♪
♪ Prova det här tricket och snurra på det, ja ♪