Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SJUNDE MAJ 2022
SAMLADES DE BÄSTA HBTQ+-KOMIKERNA FRÅN HELA VÄRLDEN
PÅ GREEK THEATRE I LOS ANGELES
FÖR EN HISTORISK KOMEDIKVÄLL.
En artist som kan ta sin levda erfarenhet
och använda den för att skapa förändring...
Det är de som kan förändra världen.
ATT KOMMA HIT TOG 100 ÅR
FLERA GENERATIONER AV KOMIKER OCH ETT OÄNDLIGT ANTAL SKÄMT.
Jag sa till mamma när jag var 14 att jag ville bli komiker och hon sa:
"Det kanske är bättre om du dör."
När du ser en queer ståuppkomiker tror jag inte att du förstår
vilket motstånd hen har övervunnit för att hamna på din tv-skärm,
i din film eller i ditt Instagram-flöde.
Jag suger på det här, så...
Ser jag bra ut?
När jag började
fanns det inte så många queera komiker.
Man hörde oftare talas om droger än om att vara gay.
Om nån pratade om homosexualitet när jag började
skakade folk på huvudet eller dubbelkollade att de hade hört rätt.
Alla har hört nån ropa: "Bög!"
En gång var det nån som sa: "Jude!" "Ja?" sa jag.
Jag var inte öppen när jag började för...
...40 år sen. Vad fan?
Det var läskigt för folk.
De var tvungna att dölja det för att skydda sig
och sen fatta det svåra beslutet att komma ut och sluta dölja det.
Jag tänkte: "Det räcker nu. Det måste till en förändring.
Kom igen nu."
Revolutionen kommer inte att sändas på tv.
Rörelsen handlar inte om sexuella preferenser,
utan om rätten att älska.
Jag skulle vara lesbisk även om jag aldrig hade sex med en kvinna igen.
Det var viktigt att vi kunde och borde bli sedda, och att vi kunde vara roliga.
Men jag skulle inte vara lycklig och lesbisk.
Det är många som har gått före oss. Vi har hållit på ett tag.
Ett stort antal människor,
som går tvärs igenom alla tider.
Vilken resa vi har gjort. Queera komiker, queer historia...
Det förtjänar att uppmärksammas, och nu kan vi göra det.
Är ni redo att skriva historia?
GREEK THEATRE LOS ANGELES, 7 MAJ 2022
Vi sätter upp en show
med 22 hbtq+-komiker.
Det var omöjligt för 20 år sen.
Det är otroligt.
Det är mycket lättare för mig att vara ståuppkomiker nu
än det har varit nån gång tidigare.
För under väldigt lång tid fick såna som jag inte vara med.
Att vara gay var nåt man var rädd för att erkänna i sitt privatliv.
När jag var ung var homofobin överallt.
Man fick passa sig för vad man gjorde och vilka som visste.
Det var så det var på den tiden.
Det hotade hela ens karriär, hela ens liv.
Hallå. Homosar vill bara ha kul.
Idag accepteras all slags komik.
Förr kändes det omöjligt.
- Bara du är nöjd. - Mycket nöjd.
- Vad bra. - Ja. Alla flippar ut.
Alla i ett och samma rum.
Det är galet. Verkligen. Mycket speciellt.
När jag började
skulle jag göra Last Comic Standing.
Jag frågade om jag behövde vara orolig för att komma ut.
"Skämtet som jag ska dra på tv handlar om att jag är flata."
De sa: "Precis. Det är den du är.
Det behöver du inte dölja." Och jag tänkte: "Grymt!"
Det är tack vare alla de som banat väg åt mig.
Den här tjejen har blivit utkastad ur länder
på grund av sitt intresse för feministrörelsen.
Hon har gjort så mycket för kvinnor. Nu välkomnar vi Robin Tyler!
Ibland gör mitt material folk upprörda.
Jag vet inte varför. Jag säger ju bara som det är.
En gång stod en kille upp och var så elak mot mig.
"Hörru. Jag gillar inte det du säger."
Sen sa han en sak som skulle göra mig upprörd.
"Är du lesbisk?"
Och jag sa: "Är du alternativet?"
SCEN 1 - ROBIN TAGNING 1
När insåg du att du var gay?
När doktorn förlöste mig och... Nej, mamma förlöste mig.
Doktorn slog till mig och jag slog tillbaka. Då visste jag.
Jag kom ut 1958, när jag var 16 år.
Jag kallade mig "lilla prärieflatan", för jag kom från kanadensiska prärier.
Jag läste en artikel där det stod:
"Om du som kvinna älskar andra kvinnor är du lesbisk.
Andra kanske säger att det är fel, men det känns rätt för dig."
Av Del Martin och Phyllis Lyon.
Jag tänkte: "Toppen. Jag är lesbisk. Jag ska berätta för alla."
Som om jag fått veta att jag var vädur.
Jag berättade för mamma, och hon tog det inte bra.
Men tack vare den texten kände jag mig aldrig skamsen.
Jag var aldrig i garderoben.
Garderober är vertikala kistor. Man kvävs till döds.
Jag flyttade till New York 1962
och träffade en kvinna som såg ut som Audrey Hepburn.
Pat Harrison.
Jag sa: "Jag är kär i dig och ska gifta mig med dig."
Hennes partner blev inte glad.
Men jag levde med Patty i 55 år.
Och Patty och jag blev humorteamet Harrison och Tyler.
Jag och Patty träffades på ett väldigt vanligt sätt.
Ja, jag körde lastbilen och hon lastade.
Vi körde med feministiskt material på den tiden,
men publiken bestod av bögar och flator.
Det var fler som började komma ut
och en rättighetsrörelse växte fram.
År 1969 inträffade Stonewall-upproret.
Det gav ett stort genomslag,
för det var första gången vi stod upp för oss själva.
Stonewall-upproret anses av många vara
startskottet för den militanta gayrörelsen.
Stonewall var en bar i Greenwich Village i New York.
Ett populärt gayställe.
Polisen kom för att göra en razzia,
men nu gjorde man motstånd.
Det inledde en politisk rörelse som handlade om att vara öppen.
Unga kontrakulturella homosexuella ville ha sin revolution.
Queerhet har alltid funnits och kommer alltid att finnas i vårt land.
Stonewall är en viktig milstolpe,
men det började inte där.
Det fanns de som hade skapat sig ett namn före andra världskriget.
Rae Bourbon är ett perfekt exempel.
Rykten hävdar motsatsen,
men jag heter Rae, inte Mary.
Om du har hört nåt elakt skvaller,
så kan jag lova att det är ryckt ur luften.
Man gjorde stora framsteg vad gäller synlighet på 1920-talet.
"FJOLLOR PÅ PARAD"
Men depressionen och andra världskriget
ledde oss in i en konservativ period.
Efter andra världskriget kom kommunistskräcken,
och moralpaniken som följde
när man trodde att homosexuella hotade den amerikanska säkerheten.
De flesta ståupparna på 50- och 60-talet var heterosexuella män.
Och för många av dem var rädslan att verka gay ett stående inslag.
Mel Brooks och Carl Reiner var stora komiker,
men mycket av materialet kretsade kring rädslan att verka gay.
Jag gillar att få veta personliga saker om stora historiska figurer.
- General Custer intresserar mig. - Fikus.
Nej, jag menar general Custer. Han var general.
Jag var där, Charlie. Han är fikus.
Det var en repressiv period.
Men efter Stonewall började man se en kulturell skiftning,
och den skiftningen återspeglades i komedin som producerades.
Sista chansen.
Om ingen har anmält sig till grillblindträffen inom 20 minuter,
ställer jag in den!
Harrison och Tyler hade ett kvällsprogram, som jag skrev.
Då ställer jag in cigarettrullningsturneringen
och går ner och besudlar jacuzzin.
De var extremt inne och var ett team både framför och bakom kameran,
men de var inte öppna på tv.
- God morgon, Ängel! - God morgon, Röd.
- Misstycker du om jag röker? - Nej, inte alls.
Det var inte allmänt accepterat att vara öppen på scen,
såvida man inte uppträdde för en gaypublik
på en plats där alla visste att man var gay.
Då kunde man prata om det.
Jag brukade uppträda på Fairmont Hotel i San Francisco.
Ett helt vanligt ställe.
Det var affärschefer och finare människor,
men klädkoden slopades på vardagskvällar,
och då såg man flator dansa där i overall och sandaler.
Och de små monoklarna.
Det var toppen.
Jag har aldrig sett mig som en klassisk ståuppare.
Det har alltid handlat om karaktärerna.
Jag är här å heterosexuellas vägnar.
Vi sträcker ut handen till de homosexuella.
Jag tog med en fredsquiche.
Jag ska erkänna att många av oss i Calumet City trodde
att quiche orsakade homosexualitet.
Riktiga män äter inte quiche. De kan inte ens stava till det.
Rollfigurerna kom nog till ur en önskan att skapa en bättre värld.
Det här är ms Ernestine Tomlin från telefonbolaget.
Det kändes som om Ernestine kunde förändra världen.
Hon skulle stoppa telefonmonopolet och göra allt bättre.
Nej, det är inte ett land.
Vi är större än så.
Ofta återspeglar komedin vår verklighet.
Den kan visa oss vägen och berätta hur det skulle kunna vara.
Det är två vackra damer som bor en bit bort
i ett grönt hus med tre hundar i trädgården.
Jag frågade dem var pappan i huset var, men de sa att de är lesbianer.
Jag såg dem kyssa varann adjö på verandan igår.
Jag ska nog byta namn från Edith Ann till "Lesbian".
Det är gulligt.
Jag var ute till viss del, åtminstone för gaypubliken,
men jag hade aldrig gjort ett uttalande eller haft en presskonferens.
Det var ändå på 70-talet.
De erbjöd mig förstasidan på Time för att komma ut 1975,
men jag blev förolämpad.
Skulle jag offra min sexualitet och mitt liv för ett Time- omslag?
"JAG ÄR HOMOSEXUELL" KAMPEN FÖR ACCEPTANS
De ville bara skriva en artikel om homosexuella,
vilket var okej,
men det var tidigt att komma ut då.
GAYRÄTTIGHETER: VÄNTAR ETT BAKSLAG?
Världen var inte så accepterande.
Jesus älskar mig
Anita Bryant var känd som apelsinjuiceförsäljare förr.
Men inte nu längre.
Nu vill hennes grupp riva upp en Dade County-lag
som skyddar homosexuella vad gäller arbete och boende.
Anita Bryant var "sångerska".
Hon bestämde sig för att hon var pånyttfödd
och för att kampanja mot homosexuellas rättigheter.
Protesterna spred sig över hela landet.
Faran är att homosexuella blir förebilder för våra barn.
Det skulle få långtgående konsekvenser för landet.
De får gärna pånyttfödas,
men måste de komma tillbaka som sig själva?
Rent biologiskt kan homosexuella inte fortplanta sig,
så de förökar sig genom att värva våra barn.
Jag heter Harvey Milk och jag vill värva er!
Jag är trött på att lyssna på Anita Bryant
förvanska språket i Bibeln för sina egna förvridna syften.
Komedi blev en motståndshandling.
Om får folk att skratta, har man dem i sitt grepp.
De enda som hatar Anita Bryant mer än homosexuella är musikälskare.
Anita Bryant fick oss att inse
att vi måste organisera oss och slå tillbaka.
Humorn var en viktig del av rörelsen.
ÅR 1977 VAR LILY TOMLIN HUVUDNUMRET PÅ EN VÄLGÖRENHETSSHOW
SOM HETTE "STAR-SPANGLED NIGHT FOR RIGHTS".
Tack!
INSAMLINGEN ORGANISERADES SOM SVAR...
Tack så mycket.
...PÅ ANITA BRYANTS KORSTÅG MOT HOMOSEXUELLA.
Det värmer att få ett så varmt mottagande.
Minns ni förr när man tog en färgburk
och sprejade fula ord vid viadukten?
När man kom tillbaka hade nån ändrat det till "Buick".
Star-Spangled Night presenterades som en insamling för mänskliga rättigheter,
men var inriktad på gayfrågor.
Och ingen var så klart gay på den tiden.
Bara blyg.
Det var en stor gaypublik
och jag ville se Richard Pryor.
Producenten ville försöka få dit Richard Pryor.
Jag var vän med honom sen han var med i mina tidiga shower.
Vi var själsfränder vad gäller komedi
och han var en stor favorit.
Jag sa: "Vill du ha Richard, så får du Richard."
Jag kom hit
för mänskliga rättigheter och...
Tack.
Men nu har jag förstått att det egentligen handlar om
att inte bli ertappad med en kuk i munnen.
När Richard gick ut blev publiken galen.
Och nån jävel här kom ut och sa: "Ja. Jag suger kuk.
Men jag är borgmästare här. Jag har rätt att suga kuk."
Ingen gjorde nåt. Alla duckade för frågan.
Jag har sugit kuk.
Det var 1952. Jag sög Wilbur Harps kuk. Det var vackert.
Richard Pryor tillhör queerkomedins främsta,
med det pratas inte om det.
Han pratade orubbligt om alla han älskat och allt han hade gjort,
och det är fantastiskt att han var så öppen med det
på 1960- och 70-talet.
Wilbur var med på noterna och lade sina lår mot min midja.
Då kommer man snabbt.
Sen gick han från det till...
Jag ser inga svarta här.
Det är typ fyra stycken som sitter utspridda.
Det kändes som ett vitt event och det föll inte i god jord hos Richard.
Men ni vita verkar ha jättekul. Ni snackar om rättigheter.
Han gick hårt åt publiken.
När svarta brände ner Watts
gjorde ni vad fan ni ville på Hollywood Boulevard.
Ni gav blanka fan i det.
Jag visste att det kunde hända.
Kvällen handlar om mänskliga rättigheter.
Och jag är människa.
Sen sa han: "Ni kan kyssa min rika svarta röv", och gick av scenen.
Då var det upprorsstämning.
Jag sa: "Tja...
Han sa vad han tyckte. Så det var ju bra."
PRYOR ATTACKERADE PUBLIKEN
Komiker går alltid i främsta linjen.
Folk tror att man har allt gemensamt med andra som är gay.
Så är det inte.
Det finns alla sorter.
Det finns homosexuella kvinnohatare.
Det finns homosexuella rasister. Det måste man förstå.
Det gör komedin. Den är sockret som döljer det beska i medicinen.
Man vill inte smälla folk på käften om de får en att skratta.
Alla komiker som använder sin plattform för att lyfta fram
trångsyntheten och hatet som begränsar våra möjligheter
är aktivister.
Ingen komiker hade nånsin kommit ut.
Patty uppmuntrade mig, men jag ville göra det roligt.
Jag kunde inte ta efter nån annan, så jag fick hitta på det själv.
Nästa gäst har precis släppt skivan Always a Bridesmaid, Never a Groom.
Välkommen, Robin Tyler!
Jag gjorde Norm Crosby Show som en öppet lesbisk.
Jag var den första på tv.
Varannandagsprincipen funkar inte här, va?
Homosar går på måndagar och strejta på tisdagar. Vad är det?
Jag promenerade med en bög vid namn Terry. Stolt.
En kille kom fram och sa: "Du är en sån där homosexuell.
De borde samla ihop er alla och sätta er på en ö nånstans."
Terry sa: "Redan gjort. Ön heter Manhattan."
Sen sa jag att Anita Bryant är samma sak för kristendomen...
...som måla efter siffror är för konsten.
Sen skrev tidningen: "Öppet lesbiska Robin Tyler angriper Anita Bryant."
Och då förlorade vi vårt tv-kontrakt.
Det var tufft. Vi hade våra höjdpunkter och händelser som var toppen.
Det gjorde ont.
För det var modigt.
Kyss dagen farväl
Och led mig mot morgondagen
Vi gjorde det som krävdes...
Det krävde mod och engagemang.
För varje ord är som en kula.
Man är ett laddat vapen och allt man säger kan träffa ett mål.
De ville inte höra det.
Det är risken.
Det var för fan därför folk inte kom ut på 70- och 80-talet,
för den risken har alltid funnits där.
INTE TYST LÄNGRE!
Man kan inte göra framsteg utan att möta motstånd.
Jag visste att jag inte kunde sluta kämpa, och det sa jag till Patty.
Komedi kunde få folk att lyssna på sånt som inte gick att säga annars.
Känner man ingen homosexuell kan man bli rädd.
När vi började komma ut
insåg folk att det var deras söner, kusiner och allt möjligt.
Då var inte skämtet på vår bekostnad längre.
Vi drivs inte av kärleken till makt,
utan av kärlekens makt.
Det kommer att bära upp oss.
För vi måste och ska bli fria!
Vi kommer att bli fria! För vi är överallt!
VI ÄR ÖVERALLT
Människor måste få det bättre på alla grundläggande vis i livet,
så att alla har en stabil, likvärdig chans att komma nånstans
och förverkliga sig eller uppnå nåt.
Det är min inställning till komedi.
Det kan ha påverkat.
Ingen pratade om homosexualitet när jag växte upp.
Men det fanns två kvinnor, två duktiga artister,
som båda kämpade för förändring på olika sätt
på 70-talet!
Det finns en speciell person, Jane Wagner,
vars talang har bidragit mer än nån annan till det jag gjort.
Jag delar den här äran med henne.
Snacka om att vara sann mot sig själv och tala sanning till makthavarna.
På 70-talet började homosexuella göra framsteg,
och man hoppades att nästa generation komiker skulle följa efter.
Nu har jag glädjen att få presentera en mycket speciell person.
Ena stunden är jag sugen På Chiquita-bananer
I nästa vill jag ha en krabbsallad
Varsågod och outa mig!
Sandra Bernhard.
Jag gillade Lily Tomlin redan när jag såg henne på Laugh-In.
Hon var en uppenbarelse.
Alla måste ha sina hörnstenar.
Det är viktigt.
Kontakten man får med andra homosexuella komiker
är mäktig.
Och Sandra var...
Jag menar, allt hon gjorde... Jag ville vara som hon.
Komedi är som balsam.
"Jag ska lugna dig, få dina rädslor att lägga sig
och befria dig från dina hämningar."
Det är inte mer än rätt att vi outar några av er också.
De flesta visste vem Sandra Bernhard var för hon var med i filmen King of Comedy.
Det var en Martin Scorsese-film med Robert De Niro,
och hon blev ännu mer känd för sina insatser på David Letterman.
Det blev en grej varje gång hon var med.
- Innan vi avslutar... - Vill du se mig föda?
Nej. Vi vill inte...
Jag ser mina uppträdanden som varietéshower,
för alla delar är med. Det är som en återgång till 70-talet.
På den tiden hade man varietéer.
Det var kärnan i amerikansk underhållning.
Jag kommer.
Varietéer från 1970-talet var som ett kalejdoskop.
Man fick se olika figurer, musiknummer och dräkter.
För 70-talets queerungdomar var det rena drömvärlden.
Varietéer var en stor del av mitt liv när jag var liten.
Jag tänkte: "Det vill jag göra."
Jag älskade Flip Wilson som var med i en varieté.
Geraldine var så glamorös.
Jag spanade in dig för länge sen.
Han var inte bara en man i klänning.
Geraldine var rolig och klädd i drag.
Jag gillar varieténummer och har skrivit material åt många.
Jag deltog i The $1.98 Beauty Show
och vann.
Jag trodde det var Kris Kristofferson, så...
De tittade på showerna
och kanske såg sig själva i en sång,
en dräkt eller en skådespelare.
För 50 år sen!
De var en grogrund för både uttalade och outtalade queera.
De skapade förebilder för queera på 60- och 70-talet,
för det fanns inga tillgängliga såna där ute.
Utsökt.
År 1984 träffade jag nån som heter John Boscovich,
och vi började skriva material och sånger ihop.
Vi satte ihop popmusik med komedi och kommentarer,
och blev min show Without You I'm Nothing.
Det är första dagen på jobbet och första träffen med chefen.
Han tog med mig på en drömlik rundtur i San Francisco.
Sandra Bernhard integrerade berättandet med sånger och glamour.
Showerna hade en känsla för det queera.
Det var ett nytt sätt att göra komedi.
Vi börjar på Lombard Street, den krokigaste gatan,
och jag kände mig så strejt.
Vi försökte bara vara roliga
och göra nåt smart, galet och omstörtande.
Without You I'm Nothing var en otroligt politisk show,
då Ronald Reagan-åren började
med en mycket konservativ politik driven av den kristna högern.
Det religiösa Amerika vaknar, kanske i rättan tid för landets skull.
Saker förändrades.
Vi upplevde sexuell frigörelse och homosexuell frigörelse,
och blev samtidigt bestraffade för det.
Jag vet flera pastorer som nu predikar
som heterosexuella med normala liv, men som kom till oss som homosexuella.
Vi berättade om Jesus Kristus ord. De blev pånyttfödda och bytte livsstil.
Jag tänkte: "Varför förtrycker vi varann? Varför tar vi ifrån varann saker?
Varför måste våra trauman och besvikelser stå i vägen för andra?"
"MAJORITETEN" MOT HOMOSEXUELLA
Tanken med frigörelsen var:
"Jag vill kunna uttrycka min sexualitet efter mina behov."
Vi hade en gaykultur som var öppen och stolt,
men det politiska klimatet för homosexuella på 1980-talet
förändrade gaykulturen.
Det var en käftsmäll
som krävde att man blev politisk på ett helt annat sätt.
Från Christopher Street till Castro.
Från kvällen på Stonewall till veckan då Judy Garland dog.
Från Little Richard till Liberace.
Det finns ett obestridligt beat.
Vi lever i en förtryckande tid.
Aidsepidemin hade fått fäste
och aktivismen ökade,
som den alltid gör när ett republikanskt styre
vill sopa undan de sociala problemen.
Det blev nästa våg
då man var tvungen att vara där och ge allt man hade.
Det är nånting...
Den gamla religionen...
...jag vill fråga
...och den gamla konstitutionen.
Det är nånting jag vill veta
93 % av amerikanerna
anser att homosexualitet inte är en acceptabel livsstil.
Du har ju svaren
Svaren återfinns i Guds ord.
Så berätta...
Reagan var hemsk.
Det var tufft, men Sandra var så modig,
som en vild kvinna som pekade på hyckleriet.
Jerry Falwell försöker bekämpa funken
och säger åt oss att bekämpa funken.
Jerry Falwell kommer att ge vika för funken.
Det var så roligt att se. Det var imponerande.
Man kan inte vinna mot funken.
För funken bekämpar fascism, rasism, sexism och homofobi.
Det var som ett stridsrop, som att ta på sig rustningen.
"Vi ska ta oss igenom det här och komma ut på andra sidan."
Funken kommer att er, era otacksamma jävlar!
Hon var så överskridande med sin sexualitet
och drog folk till sig.
Jag träffade många bra människor. Mary Tyler Moore kom.
Keith Haring och Madonna.
Var är hon? Madonna?
Madonna? Kom ut!
Queerkulturen förändrades i grunden när Sandra Bernhard och Madonna
var med på David Letterman.
- Vad gör ni? - Vi brukar hänga på Kava Bar eller MK.
- På väg till Cubby... - Hole.
Jag svär. Jag förvandlades till en dammhög på golvet.
"Vad är det som händer?"
De nämnde Cubbyhole, som var en lesbisk bar i New York.
Det är dags att prata allvar.
Visst, så fort du är redo, gumman.
- Prata allvar. - Jag hatar sånt här.
Jag hatar det verkligen.
- Okej, då. Jag låg med Sean! - Håll käften!
- Han var urdålig! - Okej.
Du ljuger!
- Hör på nu... - Du var mycket bättre!
Madonna och Sandra var två framgångsrika,
starka kvinnor som öppet flirtade med varann.
Det var oerhört positivt för queersamhället.
Det var dystra tider
och politiken gjorde dem inte bättre,
men samtidigt fanns det stunder
då vi fick se skymtar av det som skulle komma.
Att kunna vara här tillsammans och prata om sexualitet,
ha roligt... Folk håller hand.
Män, kvinnor... Människor.
Jag blev inte traumatiserad av 80-talet.
Tack och lov. Jag hade tur.
Många blev det.
Jag älskar er. Tack för att ni kom.
Sandra var lika mycket skådespelare och sångerska som komiker.
Det har alltid lockat mig.
När jag såg såna som Sandra Bernhard, tänkte jag:
"Wow, jag kan lägga till musik. Då blir det verkligen..."
Jag lägger till nåt som kräver talang... Komedi är så subjektivt.
Spelar man ett instrument är man åtminstone inte bara en pajas.
"Jag är en pajas i peruk."
Hur mår ni, skitstövlar?
Jag älskar ståuppkomik,
men när man ståuppar måste folk känna igen sig.
Och jag har ju blivit känd och förmögen i raketfart.
Nu kan jag bara känna igen mig i de rika.
Ni fattiga där uppe... Glöm det.
Så den här sången... Den är till alla de rika.
Hej, alla rika
Ni vackra och rika
Visst är det trist När man dubbelparkerat båten?
Hej, alla rika...
Queersamhället bygger på sätt och vis på mentorskap.
Vi lär oss vilka vi är genom de vi träffar som ger näring åt våra själar.
Det är en gemenskap.
- Härligt att se dig. - Detsamma.
- Jag har saknat dig. - Jisses. Snygg mustasch.
Det finns en kamratanda bland gaykomiker
och de flesta kommer bra överens och älskar varann.
Även om vi snackar skit och retas med varann.
Vi älskar varann.
Det finns en kamratanda, en gemenskap, en familj.
Scott Thompson.
När jag gick på college såg jag Scott Thompson från Kids in the Hall
i ett panelsamtal på Conan O'Brien och tappade hakan.
Han var ogenerat öppen som homosexuell man
och pratade om gaysex.
Scott, kan du presentera alla?
Javisst, Conan. Det här är Randy och Ralph.
- Randy och Ralph! - Hur är det?
Eller var det Ralph och...
Hattarna hjälper mig att skilja dem åt.
- Ja. - Men ibland ställer de till med bus!
När jag var ung fanns det tre män på tv
som var uppenbart gay, men inte tilläts vara gay.
Rip Taylor.
Titta här. Det udda paret.
Charles Nelson Reilly.
Din tid är över, Phillip. Nu vänder sig kvinnorna till mig.
Paul Lynde.
Sant eller falskt? Christopher Columbus använde mamelucker och knästrumpor.
Det är svårt att fixa en besättning.
Homosexuella män accepterades så länge man fick skratta åt dem.
Det var skandalösa, roliga killar,
men det var nåt man skämtade om då.
När jag började med komedi vägrade jag krypa in i garderoben.
När jag började i branschen tänkte jag bli ståuppare,
men jag upptäckte snart att det inte gick.
Första gången jag uppträdde var på en öppen scen på 80-talet.
Komikern som presenterade mig
sa till publiken att jag hade sugit av honom.
Han kallade mig bög och tog upp mig på scenen.
Så alla var inställda på att hata mig.
Det hände varje gång, så då kom jag ut.
Det var väldigt svårt.
Så jag valde att skapa karaktärer
som ett sätt att kringgå den världen.
Allt i Kids in the Hall genomsyrades av det queera.
Bara det att män klädde sig i klänningar och var snygga
var överskridande.
Ms Francesca Fiore, slår du din man?
Va?
Nej.
Kanske.
Ja! Men det är svårt att låta bli.
Det verkade inte ens slå Scott Thompson att man inte fick säga det han sa.
Jag har gjort slut med min älskare Zeke.
Jag tror att han var otrogen.
Hans smeknamn för mig var "Nästa".
I Buddy Cole tog jag den stereotypa feminina bögen,
och vände på allt.
Det skämtades inte på hans bekostnad,
utan på publikens.
Nu när jag äger en gaybar kan jag inte stanna i garderoben.
Jag är lika offentlig som ett kommunalråd.
En annan viktig sak som skilde Buddy Cole från andra karaktärer av den typen
var att han var öppet sexuell.
Fjollorna kastrerades alltid, men man visste att Buddy Cole knullade.
Livet kan vända på en femöring. Samhället också.
I slutet av 70-talet fanns det en vilja att acceptera homosexuella,
i samhället och på tv.
I filmer, i popkultur.
Vi hade Castro och discomusiken.
Folk kodades som queera och var ändå populära.
Vi är överallt!
Sen kom aids.
En mystisk sjukdom som kallas "bögpesten"
har utvecklats till en epidemi utan motstycke i amerikansk historia.
Allt backade 30-40 år.
Omedelbart, nästan över en natt.
STOPPA AIDS!
Bögar ansågs vara avskyvärda.
AIDS BOTAR BÖGAR
Man måste förstå en sak.
När Reagan-administrationen höll en presskonferens när aids var nytt,
så började alla skratta.
PRESSTRÄFF
Känner Vita huset till den här epidemin, Larry?
Det kallas "bögpesten".
Nej, det är sant. Det är allvarligt.
En tredjedel av de som får det dör. Jag undrar om presidenten vet det.
Jag har det inte. Har du det?
Du har det inte. Vad skönt att höra.
Har presidenten... Ser Vita huset det här som ett skämt?
Jag tycker att man ska kunna skämta om allt och alla,
men inte om skämtet har sitt ursprung i hat.
SÄLLSYNT CANCER SPRIDS
Man skämtar inte om aids när en massa människor dör.
ANTALET DÖDA I AIDS NU ÖVER 100 000
Det fanns en tid då komedin accepterade homofobi utan vidare.
Om du inte tror mig kan du öppna Spotify
och söka på "Eddie Murphy Faggots".
Bögar får inte spana in min röv när jag står på scen.
Tänk dig att du är gay och gillar Eddie Murphy,
och så inleder han så.
Det skrämmer mig, för tjejer umgås med dem.
De kan vara på en klubb, ha kul med sin bögvän, pussas
och åka hem med aids på läpparna.
Hem till maken. Fem år senare:
"Mr Johnson, du har aids." "Va?"
"Men jag är inte bög."
"Visst, du."
Sam Kinison uppträdde på Dangerfield's
och drog ett skämt där han sa...
För att ett fåtal bögar knullade med apor...
De var så uttråkade att deras egna rövhål inte räckte till.
På grund av den skiten ska alla använda jävla gummi.
Jag minns att jag stod i publiken som 16-åring.
Folk sprang inte ut. Ingen skrek: "Vad fan är det här? Det är inte komedi."
De skrattade. De hade hysteriskt roligt.
När aids sprider sig i hela landet som mögel,
får vi 20 miljoner bögar som kutar runt och säger:
"Var kom det här ifrån? Hur fick jag det?"
Hur man får det? Enkelt. Jag kan förklara.
Om du går runt med skit på kuken, så lär du åka på nåt. Förstår du?
Det var svårt, för jag kände att jag inte borde komma ut.
Jag tänkte inte: "När jag kommer ut", utan: "Jag kan aldrig komma ut."
Jag var öppen i vardagen, men inte på scen.
Jag hade inte modet. Jag trodde att det skulle ödelägga min karriär.
Jag jobbade på klubben Comedy You i Greenwich Village,
och plötsligt uppträdde en kille vid namn Bob Smith.
Det var viktigt, för det fanns få öppna komiker på 80-talet.
Jag kommer från en väldigt konservativ familj,
så det var inte lätt att berätta att jag är bög.
Jag gjorde ett genomtänkt uttalande på thanksgiving.
Jag sa: "Mamma, kan du skicka såsen till en bög?"
Hon gav den till pappa.
Det fanns inga bögar som var huvudnumret.
Bob Smith var den första öppet homosexuella mannen
på The Tonight Show.
Det jag inte riktigt förstod då var
att man inte kunde komma längre.
Agenterna visste inte vad de skulle göra.
Det fanns inga roller för dem. Inga ställen.
Du kan ta hela mig
Okej.
- När kameran går är jag ohejdbar. - Bra show.
- Tack. - Tack, Todd.
Jag visste inte att Todd var gay under de första åren.
Vi uppträdde ofta ihop.
Sen kom han ut på ett helt annat sätt än jag.
Han kom ut när han redan var etablerad som en älskvärd,
rolig ståuppare som vad huvudnumret.
Från Philadelphia! Välkommen, mr Todd Glass!
Nu välkomnar vi Todd Glass!
Dagens monolog framförs av Todd Glass!
Jag tänkte aldrig komma ut.
Aldrig nånsin.
Men sen fick jag en hjärtattack.
Det var på Largo efter en show.
Det var Sarah Silverman med vänner. Många komiker var där.
Jag tappade andan efter showen. Jag förstod inte vad det var.
Till slut ringde nån en ambulans.
När de lyfte in mig ropade jag till Sarah: "Ring min flickvän!"
För hon visste att jag var gay.
Jag ropade: "Ring min flickvän", fast jag visste hur patetiskt det var.
Som om nån skulle tänka: "Han har fått en hjärtattack. Han är gay, förresten."
Sen på sjukhuset
kom min... pojkvän
för att titta till mig och han...
Han gav mig en blomma.
Och så...
Det var så gulligt av honom. Han hade plockat den på vägen,
nån sorts ogräs, tror jag, och stoppade den under min kudde.
Och jag blev...
Det gjorde mig förkrossad att det var så vårt liv såg ut.
Sen tänkte jag: "Jag måste lösa det här när jag kommer ut härifrån."
Här kommer skådespelaren och komikern Todd Glass!
Att komma ut gjorde mig till en bättre komiker.
När jag kom ut sa folk
att det var synd att jag behövt hitta på historier om flickvänner.
Jag sa: "Jag hittade inte på dem. Jag ändrade dem."
För förhållanden är ju förhållanden.
Så när jag såg komiker tjata om att tjejer gör si och tjejer gör så,
tänkte jag: "Killar också, men ni dejtar dem inte."
Tror ni att två killar som måste gå hemifrån kl. 19.30
är klara kl. 19.30 bara för att de ska vara det?
Det fanns inga förebilder.
Man fick klara sig själv.
Jag är så stolt över dig. Det gick så bra. Grattis!
Gaykomiker hade inte alla de stora
vita heterokomikerna att se upp till.
Hur är det, Guy?
Vad fin du är. Hur mår du?
Jag har precis varit i Palm Springs.
Palm Springs är ett utopiskt samhälle
där man får se hur världen skulle se ut om bögar och republikaner kunde samarbeta.
Efter några år som ståuppare såg jag mina heterovänner få mentorer
och vägledning från de som hade varit i samma sits.
Jag insåg plötsligt att jag inte hade nån sån.
För de började inte med ståuppkomik.
De var i garderoben och rädda för mig,
och flera av dem hade dött av aids för att staten inte gjorde nåt åt det.
Jag såg upp till kvinnliga komiker
som Sandra Bernhard och alla de
som uppträdde och slog igenom då.
Jag kommer inte på nåt exempel från de senaste åren,
förutom mig själv, där jag sett en homosexuell man uppträda.
Queerkvinnorna stod för inflytandet.
Jag är queer.
Det är så jag identifierar mig.
För mig betyder det att det kvittar vem du är,
bara du vill ha mig.
Jag växte upp i San Francisco och mitt perspektiv som komiker
formades mycket av mångfalden där.
Vi hade en lång tradition av alternativa hjältar, feminism
och homosexuella historieberättare.
Queerkomedi var en stor del av det.
På Josie's Juice Joint kunde man se alla gaykomiker
och de hade ofta dragshower.
Det var såna som Lypsinka, som suddar ut gränsen mellan konst, komedi och drag.
Vi blandade politik, aktivism och punkrock
och ens queerhet gjorde en inte
mer normbrytande än nån annan.
Man kunde vara homosexuell och ändå vara stjärna.
Runt 1990 gick det ganska bra för mig och min ståuppkarriär.
Jag vill bli kändis och är på god väg.
Jag har fått ett eget tv-program.
Det heter All American Girl, och... Tack.
Jag föreslog Margaret Cho Show, för jag är en sån egogalning.
De hade andra förslag också. Öst möter väst.
Wok on the Wild Side.
W-o-k, alltså.
Jag fick ett utbrott och sa: "Fan heller. Det ska heta Guling."
Men när man får synas på tv kl. 20.00 är det en helt annan sak.
- Det här hade jag när jag kom ut. - Som debutant?
Nej, som lesbisk.
Folk förstod inte. Det var inte bara det att jag var asiat.
Jag var kvinna. Jag var grov.
Jag var queer. Det var svårt att greppa.
Folk ville ha nåt som de kunde förstå sig på,
inte en oborstad kvinna som gillar kvinnor.
"Hör på. Vi har problem.
Tv-bolaget har problem med dig."
Mitt tv-framträdande blev alltså ratat.
ABC TACKAR NEJ TILL "ALL-AMERICAN GIRL"
Queera tv-personligheter ställdes inför ett dilemma.
De fick vara öppna,
men uppmanades att inte vara för öppna.
"Det är fint att du är gay, men var inte för gay."
Som "fråga inget, säg inget"-policyn.
Jag är här för att diskutera en svår fråga,
som har fått en enorm mängd publicitet och som debatterats flitigt.
Vår policy vad gäller homosexuella inom det militära.
Vi är här, vi är queer...
Man hade en känsla av att det var illa och bara blev värre.
Man fick känslan av att man måste göra det själv
och att det var bråttom.
Vi är här. Vi är queer. Vi är feminister. Bråka inte med oss.
Vi har inte tid att vänta på gradvisa förbättringar.
Vi måste ta kampen nu.
TYSTNAD = DÖD
Aidskrisen gjorde folk till aktivister.
Vanliga människor tänkte: "Jag kan inte hålla tyst längre."
Det var på liv och död.
Mina favoritaktivister på 80-talet hette ACT UP.
De hade en bra slogan. "Tystnad är lika med död."
Alltså: "Om vi inte pratar om aids, kommer vi att dö i det."
Jag har en liknande slogan för mig själv.
"Tystnad är lika med icke-existens."
Queerkomedi är egentligen
vårt sätt att bearbeta ett trauma.
Trauma i form av homofobi, rasism och sexism.
Traumat av att inte bli accepterad av samhället i stort.
Så när jag inte blev en tv-kändis
var det naturligt för mig att gå tillbaka till ståuppkomiken.
Jag ville hitta min publik. Jag ville hitta min grupp.
Och jag måste göra det på mitt sätt.
Margaret Cho!
Jag kunde skapa mina egna komedishower,
spela in dem och låta sända dem på tv
utan att behöva oroa mig för vad jag sa eller gjorde.
Jag gick igenom hela grejen. "Är jag flata? Är jag hetero?"
Sen insåg jag att jag bara är slampig.
När jag såg Margaret Cho
var det första gången jag såg nån prata om en queeridentitet
utan att håna den.
Jag älskar ordet "fjolla", för det beskriver killar jag gillar.
Typ: "Homosexuella finns och de är fantastiska."
Jag tänkte: "Okej. Får man göra så?"
Vi älskar bara tre saker: röv, Judy Garland och Margaret Cho.
Hennes shower var för oss och av oss,
och det ledde till att den alternativa komedin växte.
Konstiga, brokiga artister.
En mer blandad grupp komiker,
som varken såg ut eller lät som de man var van vid.
När jag hörde Margaret Cho ståuppa för första gången
gjorde hon allt som jag blev varnad för när jag började.
Det var grovt och fräckt. Hon brydde sig inte.
Vi var många som inte kände oss hemma i det traditionella.
När jag började sa andra komiker åt mig att inte prata om sex.
För när du pratar om sex eller dejtande
påminner du folk om hur du har sex.
Även om skämtet inte handlar om analsex är det där de hamnar. Då blir de äcklade.
Så när jag fick chansen
ville jag bara prata om sånt som folk vill dölja.
Jag älskar min kille. Han är min själsfrände.
Han är vit, men det händer ibland
att han har asiatiskt dna i sig.
Ja! Han hatar det skämtet!
Men han är en bottom, så det får han ta.
På den tiden var queerkomedi en källa till tröst.
För mig är det viktigt att publiken
får höra en queer röst som kan kan finna hopp och glädje i.
Det är livsbejakande.
- Som om hon inte såg mig. - Jag ber om ursäkt.
- Jag är den största människan i världen! - Förlåt.
- Jag skojar! - Okej.
Perfekt.
Jag ska lägga undan den.
- Vad i... - Helvete!
- Jag vill inte ha den i fickan. - Ge mig den.
Hej, allihop.
Jag visste att jag ville bli artist, men jag visste inte hur.
Jag var så lång, pinsam och gay.
Jag såg på alla kvinnor,
som Joan Rivers och Moms Mabley, kvinnor som var
fräcka, uppriktiga och roliga.
Och så tänkte jag: "Det vill jag göra."
Jag ville bli en komiker som råkade vara lesbisk.
Så har det alltid känts.
Folk visste att jag var gay,
men mina skämt handlade inte om lesbiskhet.
Jag älskar att göra mamma arg. Här är nåt ni kan testa.
Stanna utanför strippklubben nästa gång ni är ute och kör
och säg: "Jag kommer snart.
Jag ska bara hämta min lönecheck."
Som om man jobbar där som strippa!
Jag drog det skämtet i Atlanta, men då sa nån: "Vi får lönen kontant."
Jag såg att de delade upp folk i fack.
Man fick bara uppträda för en viss publik eller fick inga jobb alls.
Hej, jag är Suzanne Westenhoefer, den kända lesbiska komikern.
Jag började uppträda på komediklubbar i New York.
Om man i början av 90-talet sa
att man var homosexuell, var det slutet på ens karriär.
Andra komiker sa åt mig att sluta prata om gaysaker.
"Annars kommer du ingenstans.
Inte ens de stora blir ombedda att komma tillbaka."
Jag drog gaymaterial på heteroklubbar i New York.
Många klubbar tog emot, men en vägrade.
Jag ska inte nämna namnet.
Comic Strip!
Det var fantastiskt. Jag var på audition tre gånger.
Det gick jättebra, men den lilla lorten till manager sa:
"Du var bra, men det funkar nog inte.
Vi preppar alla här för tv, och vi får nog aldrig se flator på tv."
Jag var medveten om att det begränsade mig.
Det mesta av homofobin låg nog i att jag inte fick jobb
som jag inte ens visste fanns.
Jag blev inte erbjuden dem som andra komiker.
Jag sa: "Inga flator på tv?
Wimbledon, då?"
Jag fick inte ens visa upp mig.
Jag minns att nån sa: "Är du öppet gay? Är det det enda du pratar om?"
"Nej, men det är som att vara svart.
Man är svart hela tiden oavsett om man pratar om det."
Hon sa: "Okej, tack. Få ut henne härifrån."
Det gör en alltid...
...nedslagen.
Jag får det att låta som om jag inte grät
och försökte hindra mascaran från att rinna,
men det var tufft. Förstår du?
Hatet och trångsyntheten fanns där. Så mycket jobb återstod.
Nästa gång nån säger att man väljer att vara lesbisk
eller bög, kan du svara: "Nej, jag valde det inte.
Jag blev utvald."
Att kräva att relationer mellan två män eller två kvinnor ska ha samma status
är rent ut sagt absurt.
Vi måste stoppa den homosexuella agendan,
som kommer att ta över vår stad och våra skolor.
Det glada 90-talet var inte särskilt gay.
Vi hade "fråga inget, säg inget"-policyn
och en lag som slog fast att äktenskap var mellan en man och en kvinna.
Ofta handlar det om barn. Många vill tillåta homoadoptioner,
och om vi tillåter samkönade äktenskap
signalerar vi att män och kvinnor är utbytbara.
Det är omoraliskt. Det är osunt och destruktivt.
Det var helt galet.
Erik och Lyle Menéndez.
Föräldrarna åt glass och såg på tv en kväll, och sönerna sköt ihjäl dem.
De får gifta sig! De gifte sig i fängelset!
Men jag får inte.
Jerry Sandusky. Pedofil. Han har fler rättigheter än jag.
Mary Kay Letourneau gifte sig med sin jävla elev
och fick barn med honom.
Det drev mig till vansinne. Det förändrade allt.
När jag fick barn var det droppen.
Jag kom ut som gayförälder.
Alla komiker pratar om sin familj.
Ingen kan förbjuda mig från att göra det.
Jag är lesbisk och har två barn, så jag ska berätta lite om det.
Jag fick barnen med mitt ex Wendy.
Hon heter inte det egentligen. Hon vill inte bli identifierad.
Hon bad mig säga "Wendy". Hon heter Sharon. Men i alla fall...
Vad ger man sina barn för budskap
om man inte går omkring och är stolt
över familjen som man har skapat?
Vi använde en anonym spermadonator. Han sitter här. Tack för att du kom.
Barnen ser fram emot att träffa dig imorgon. Och...
När jag började prata om min familj,
gjorde jag det på min egen bekostnad vad gäller karriären,
men det var enda sättet.
Jag kunde inte se på min son
och säga: "Prata inte om det här",
"Vi borde skämmas" eller: "Vi är inte som de."
Det gick inte.
Jag är besatt av Judy Gold.
På en av Judys skivor pratade hon om sitt barn.
Jag tänkte: "Hon har fru och barn. Hon är flata. Men hon har familj."
Hjärnan exploderade.
Och sen pratade hon om
vanliga familjegrejer, inte "homosexuella familjegrejer".
Hej, allihop!
Hej, alla queera!
Jag älskar er alla!
Komedi ger folk möjligheten att se världen genom nån annans ögon,
och en bra komiker kan få dig att skratta, tänka
och kanske till och med ändra uppfattning.
När alla fick veta att Judy var lesbisk blev alternativen få.
Nästa gång jag såg henne på tv var hon producent på Rosie O'Donnell Show.
Jag har förlorat personal. Kom och hämta din son.
När jag jobbade med Rosie O'Donnell tänkte jag: "Showen är ett fenomen."
Alla tittade på den. Tidningarna skrev om den.
Jag tänkte: "Tänk om ni visste att vi alla är homosexuella.
Vi är homosexuella teaterungar som sätter upp en show."
När jag skrev kontraktet med Warner Bros sa jag att jag var gay,
för de lade miljontals dollar på att hajpa upp showen
och jag ville ha det sagt. "Ifall att det spelar nån roll."
Jag trodde inte att jag skulle komma ut. Det fanns inte på kartan.
Vi började med showen 1996,
alltså före Will and Grace och innan Ellen kom ut.
När Ellen skulle låta sin rollfigur komma ut
tänkte jag att hon förstör sin karriär.
Jag frågade henne: "Ska du göra det?" Hon sa: "Ja."
"Wow", sa jag. "Är du nervös? Rädd?" "Lite", sa hon.
Jag vet inte hur det läckte ut, för vi har försökt bygga upp det sakta
på ett sätt som kan få folk att ändra åsikt.
Men det visar sig att karaktären är libanes, och...
- Libanes? - Ja.
Hon sa att hon skulle dra ett skämt om att karaktären var libanes,
och jag sa: "Okej."
Vi pratade om vad vi kunde skämta om,
och jag sa: "Jag kan säga att jag gillar Casey Kasem."
- Jag gillar Casey Kasem. Lyssna. - Kört hårt, tjejen.
- Jag kanske också är libanes. - Ja, kanske det.
- Det visste jag inte. - Vet du, ibland...
Vad lustigt, för ibland får jag den känslan.
Jag ville inte lämna henne ensam utan att visa mitt stöd
och min samhörighet.
I en Tori Amos-låt sjunger hon: "Din mamma dyker upp i en ful klänning,
och nu är det din tur att stå där jag står.
Alla ser på dig. Ta min hand."
Och det var så det kändes. "Jag tänker inte låta dig stå där.
Ta min hand. Vi gör det tillsammans."
- Halva Hollywood är libanesiskt. - Jaså?
Utan att nån vet!
"ELLEN" SKRIVER TV-HISTORIA
Att Ellen kom ut förändrade mycket i USA.
Det var nån vi såg varje vecka
i en förtjusande komediserie och hon var öppen med sin queerhet.
Susan,
jag är gay.
Serien lades ner efter det,
men det tvingade folk att fundera på
en queer persons inre liv
och vi hade lärt känna och börjat älska Ellen
innan vi fick veta.
Vad hände? Sköt hon sin egen serie i sank genom att driva gayfrågor?
Eller övergav tv-bolaget henne?
Problemet är att många ser det som
att jag pratar om mitt liv om jag pratar om min fru.
Men om jag pratar om min man har jag plötsligt en agenda.
Vi växer alla upp med känslan av att nåt är fel.
"Du är inte normal. Du är inte... Nåt är fel."
Men inget är fel. En dag kommer folk att förstå det.
JAPP, JAG ÄR GAY
Har du lagt märke till att några av de största som kommit ut
med buller och bång har varit lesbiska komiker?
Man får höra saker som:
"Jag gillar inte homosexuella, men jag gillar Ellen."
Och man tänker: "Okej..."
Det är det mäktiga med att få nån att skratta.
"Hen får mig att må bra. Det kanske är okej att hen är gay."
Kvinnor är modigare än män.
De största komma ut-händelserna
har varit Ellen, Rosie och Wanda.
WANDA SYKES KOMMER UT SOM GAY OCH GIFT
När jag kom ut
protesterade vi mot proposition 8.
- Två, fyra, sex, åtta! - Gud diskriminerar inte!
Kvinnan som höll i det
sa att det fanns nån i publiken som var en stark allierad.
Jag såg mig omkring. "Är Drew Barrymore här? Vem är det?
Är det Pink? Vem mer är här?"
Och sen sa hon Wanda Sykes.
Jag tänkte: "De tror att jag är en allierad.
De vet inte att jag tillhör communityt."
Jag gifte mig den 25:e oktober.
Min fru är här.
Sen gick jag tillbaka till mina vänner,
och Alex, min fru, var där.
De sa: "Vet du att du precis kom ut?" Jag sa: "Ja, det gjorde jag visst.
Nu är jag ute."
Tack så mycket.
Jag vill bara säga...
Kan vi ge en stor applåd för alla som har uppträtt ikväll?
Jag menar, herregud.
Många av de här komikerna...
De bär fram mig.
Den första svarta kvinnan jag såg uppträda var ute.
Karen Williams.
Hon var rolig och råkade vara gay.
Hon sa: "Ni vet, min flickvän..." Och jag tänkte: "Va?"
Hon sa det på scen. Jag såg mig om. "Hörde ni det där?"
Lesbiska som ropar på Jesus när de får orgasm...
Återigen får en man äran.
När jag växte upp var Jackie "Moms" Mabley min favorit.
Hon var en svart kvinna, och det såg man inte på tv.
Hon spelade en roll, men kändes äkta
för hon påminde mig om mina mostrar och min mormor.
Jag minns att jag som barn såg Moms Mabley på Smothers Brothers.
- Jag gillar inte gamla män. - Inte?
Nej. Har jag armarna runt en gammal man håller jag fast honom för polisen.
Jag visste inte som barn att hon var öppet lesbisk.
Hon kom ut i tjugoårsåldern på 20-talet.
- Det här är Marcella. - Hej, grabben!
Jag har fisken och riset redo.
Jag är själv från South Carolina.
Om jag kunde åka tillbaka i tiden
skulle jag vara i drag med Moms Mabley och ragga upp kvinnor.
Allvarligt.
Moms briljanta användning av humor
som kritik mot den rådande sociala dynamiken
var helt och hållet genial.
Jag tänker rösta på vem jag vill
och fnysa högt åt denna Klan.
Vi får se om de vågar lyfta på sina små skynken
och möta mig som en man.
Jag ser Moms Mabley i Wanda Sykes.
Hon tar upp saker, stora som små,
som handlar om vardagen.
Det är svårare att vara gay än att vara svart.
Det är sant. För vissa saker...
Vissa saker som jag måste göra som gay slapp jag som svart.
Jag slapp komma ut som svart.
Jag slapp ta ett snack med mina föräldrar och berätta för dem.
Det slapp jag. "Mamma, pappa, det är nåt jag måste berätta.
Hoppas att ni älskar mig ändå.
Jag säger det bara.
Mamma, pappa...
...jag är svart."
"Va? Vad sa hon?! Herregud! Hon sa väl inte svart, Herre?"
"Jag är svart." "Herre min skapare! Inte svart!
Nej, inte svart!
Vad som helst, men inte svart, Jesus!"
Det var mäktigt att se henne komma ut, särskilt som queer och svart.
Jag tänkte: "Så känner jag också." Jag hade inte kunnat sätta ord på det.
HOMOFOBI ÄR UTE
I en special pratade Wanda om
att bo med sin franska fru,
men det blev en kärleksfull
och underbar beskrivning av familjelivet mellan två kvinnor.
Jag snarkar numera.
Det är annorlunda. Ja.
Och min fru... Gud välsigne henne för att hon står ut.
I början var det mest djupa andetag. Ni vet. Typ...
Ganska snart blev det...
Hur vet jag det? Min fru spelar in det.
Det normaliserade queerhet,
särskilt mixad, samkönad kärlek mellan kvinnor.
"JAG ÄR STOLT ÖVER ATT VARA GAY"
Wanda och de lesbiska pionjärerna
gjorde det okej för mig att säga att jag är gay.
När jag började
skrämde lesbiska mig.
De skrämde slag på mig. Jag blev alldeles...
"Vad vill de? Varför tittar de på mig? Lämna mig ifred."
Sen föll polletten ner.
Jag insåg hur ofta
jag hade försökt dämpa min egen homosexualitet
och göra den lättsmält, om inte acceptabel.
Nu behöver jag aldrig göra det igen. Det är befriande.
Jag visste inte att jag var gay.
När jag växte upp på 50- och 60-talet pratades det inte om det.
Jag visste inte vad det var eller att några i släkten var det.
De var inte ens lågmält gay, utan stereotypiskt iögonfallande gay.
Som moster Butchie och farbror Fikus.
Det är viktigt för queerkomiker att bli sedda och hörda.
Det finns ungdomar och andra som bor i områden där de inte syns.
Det är bra att vi kan tala för dem.
Det är uppmuntrande.
I queerutrymmen finns det fler möjligheter
för kvinnor och svarta att vara huvudnumret.
När jag flyttade till USA och var okänd
fick jag in en fot på Olivia, som ordnar kryssningar och annat för kvinnor.
Jag lyckades börja tjäna pengar i USA som komiker på queerställen.
På 1980-, 1990- och 2000-talet
började det dyka upp fler queerställen.
Vissa kallar det "lavendelkretsen".
Där kunde man få se queera, svarta, kvinnligt identifierade komiker
uppträda öppet.
När jag började hade vi Kate Clinton,
Karen Williams, Marga Gomez och Lea DeLaria
som ståuppade på gayevenemang, gayfestivaler
eller kabaréer, när de hade en egen show.
Hör på nu om du inte vet vad musikfestivaler för kvinnor är.
Under en viss tidsperiod samlades stora grupper av kvinnor i skogen,
där de delade myggor, blodiglar och chips, och blev bättre flator.
Jag är en stadstjej, okej?
Det finns yxmördare i skogen. Jag vill inte dit!
Nej!
Det kändes som en undergroundscen.
Det ordnades en gaykväll med gaykomiker.
De kunde uppträda och vara öppna, och publiken var huvudsakligen gay.
Killen skulle presentera mig som en Stonewall-lesbisk,
men han råkade säga "Stonehenge-lesbisk".
Kom igen nu, alla strejta.
Om vi får äkta varann slutar vi gifta oss med er!
Softboll är det mest förödmjukande som finns.
ALEC MAPA KOMIKER
Det enda jag kan slänga är käft.
När jag började var det vanligt att gaykomiker
jobbade på gayföretagens kryssningsfartyg.
Man hade fullt upp med Pridefestivaler på somrarna
och man kunde vänta sig vissa saker.
Första gången jag var huvudnumret var på Pulse i Orlando.
Det var gayklubbarna som anlitade mig.
Det var de som sa:
"Du är en av oss. Vi vill stötta dig." Det betydde mycket.
Folk accepterade och älskade en och ville bara ha roligt,
skratta och stötta en gaykomiker.
Såna ställen är otroligt viktiga delar av komedicommunityt.
Jag älskar såna jobb, för det är många homosexuella
som kommer dit från platser där de tvingas dölja vilka de är
och så får de vara sig själva fullt ut.
De utgör en bra komedipublik,
för de är så glada över att få vara sig själva.
Jag blev helt tagen efter min special Sweet and Salty.
Jag fick flera meddelanden från föräldrar
som skrev att deras barn använde min special som ett test
för att kolla föräldrarnas reaktion,
och om de skrattade, kom barnet ut för dem.
"Mamma,
jag är gay."
Det låter fånigt, men skratt är helande.
Det hjälper en att knyta an till folk.
Det behövs verkligen.
Jag tycker att vi ska sikta högt.
HISTORISKT BESLUT OM GAYRÄTTIGHETER
Komedin borde försöka leda oss framåt.
Vi kämpar ännu för jämlikhet.
Jag älskar er. Stort tack för att ni kom.
Tack för att vi fick komma. Tack så mycket.
Det betyder mycket.
Människor som är uppriktiga och kan vara autentiska,
ärliga och öppna med sitt perspektiv
tjänar samhället, särskilt om de är queera.
- Hej, Eddie. Rosie. - Hej.
- Hej, Rosie. - Hur är det?
Det finns så många som gör ståuppkomik på ett autentiskt sätt.
Jag har alltid älskat Eddie Izzard.
Man ser hennes förvandling,
och friheten hon känner att klä sig, vara och leva som den hon är.
Det här är inte den glamorösa delen. Men det här behövs också.
Det såg jag som nåt fantastiskt.
I en värld där man ofta är osäker på vad som menas är det till stor hjälp
när folk är öppna med sin sanna identitet och kan ge uttryck för den.
Jag kom ut 1985
och började med ståuppkomik 1988, i pojkform,
för jag tänkte att det blev för mycket.
"Blod är tjockare än vatten" betyder "var snäll mot släktingar".
Men vaniljsås är tjockare än blod.
Ska vi vara snälla mot tårta också?
Med tiden kände jag hur det tog fart. Jag jobbade ju på det.
Jag tänkte att jag måste tala om för folk att jag är...
"TV", sa man på den tiden. TV, trans. Språket har förändrats.
Det måste bli en del av samhället, för vi stod utanför.
Det var bara homo- och bisexuella då.
Trans fanns inte med.
Jag kom ut 1985, för 37 år sen. Folk hade kommit ut som trans förut.
Konceptet transsexualitet dök upp
i människors medvetande 1952 och 1953,
främst tack vare en kvinna vid namn Christine Jorgensen.
CHRISTINE JORGENSEN ARTIST
Hon var den första transsexuella kändisen.
Hon var sin generations Caitlyn Jenner.
Christine Jorgensen gick ut på scen och drog några skämt,
sjöng och dansade, och gjorde ett snabbt ombyte.
Hon var den första transkändisen i modern tid
och hon hade en komedishow.
Jag började prata om det på scen,
men utan klänning och läppstift.
Journalisterna sa: "Han sa si och så...
Skämtar han?" Så jag lade till en klänning.
En kvinna kan prata om sexism. För män fattar inte riktigt.
Minoriteter kan prata om rasism.
För mig som är vit, man och medelklass är det värdelöst.
Jag har inget att hämta. "När jag växte upp var det...
...okej."
Det enda jag har till min fördel är att jag är transvestit.
"Jaså, det är du?
Trans, TV, hur man nu definierar det.
Men du ser hemsk ut." Det var nästa grej.
Jag har bara några klänningar, så skit ner er.
Jag tänkte: "Bäst att jobba på looken, då."
Och det växte sig starkare.
Att vara öppet trans var både positivt och negativt.
Folk visste inte riktigt hur de skulle reagera.
"Hur ska vi tolka det här?"
Och om man var trans och använde smink
trodde alla på den tiden att det bara handlade om smink.
Men det har inget med det att göra. Jag råkar bara vara trans.
Mitt material är Python, frisyrer, banjor,
grisar i rymden, världens undergång och världens uppkomst.
Amerika var annorlunda. Landsfäderna kom sextonhundra...
De lämnade Plymouth och kom till Plymouth. Vilken tur!
"Är vi i Plymouth?
Vi kom ju från Plymouth. Vi åker runt i cirklar. Gå ombord igen."
De nådde äntligen fram. "Gud har lett oss hit.
Här kan vi utöva vår religion. Vi kan bilda familj. Det är ingen här!
Ursäkta.
Det är ingen...
Ja, ett land helt tomt på mänsklig närv... Vilka fan är de där?"
När Eddie Izzard gick upp på scen
med den fantastiska sidenklänningen eller vad det nu var,
ändrade hon vår uppfattning om tillåtna perspektiv.
Hon pratade om människor som bara var objekt
och gav dem herraväldet med sådan kvickhet, charm och glamour.
Vi visste att homosexuella fanns. Vi visste att de fanns där ute,
men transpersoner var bara
ett engångsskämt på Night Court eller liknande.
Vi som samhälle har alltid betraktat transkvinnor som objekt,
och tänker inte ens på transmän.
För mig är det skillnad på att vara trans
och på att bara vara gay på scen.
Förr var jag bara gay på scen.
Nästa komikers första album Butcher hamnade på första plats på iTunes.
Nu välkomnar vi den enda killen här som faktiskt gillar sport:
River Butcher!
Det är nåt man kan prata om eller låta bli.
Det är inte nåt man ska behöva prata om hela tiden,
för det gäller ens könsidentitet och hur man lever sitt liv,
men jag vill inte vara rädd för att prata om det.
Jag älskar att vara killen som i ett fullt rum...
Det kan vara 50 personer där,
och nån går raka spåret förbi de andra och säger: "Vilka pronomen föredrar du?"
Du frågade inte de andra 49, bara mig.
Vad är det med min rejäla polisong och...
...den andra som gör sitt bästa, som förvirrar?
Jag älskar att se det Solomon Georgio gör med könsidentitet.
Detaljerna i det. Underbart.
Det är så roligt. Folk älskar det.
Solomon Georgio!
Komedin har alltid hjälpt mig med min egen identitet.
I början bar jag alltid kostym.
Varför vet jag inte. Jag ville vara en showman.
Jag vill börja med att be alla om ursäkt.
Jag gjorde mitt bästa för att se bra ut,
men det råkade bli fantastiskt.
Jag talade med en djupare röst och tillät mig inte att korsa benen.
Jag släppte inte fram några av mina feminina egenskaper.
Jag höll helt klart igen, men jag lärde mig genom ståuppandet
att jag inte borde göra det
och att jag faktiskt har nytta av att vara mig själv.
Som ni kan se på min utstyrsel har jag varit aggressivt gay i år.
Det är min personliga resa
där jag fått acceptera att jag kanske hör hemma i ett bredare spektrum.
Den komiker som influerat mig och mitt könsuttryck mest
var Eddie Izzard och Dress to Kill.
Jag kan titta på den showen och låta mig inspireras,
eller förstå nåt om mig själv eller absurditeten i vår värld.
När ens historier inte berättas
eller när människor som du inte ges möjligheten att uppträda,
blir det svårare för en att föreställa sig att man kan komma dit.
Det förändrar ens syn på världen,
för samhället har visat en att det inte går.
- Använder jag rätt pronomen? - För mig?
- Ja, precis. - Hon/henne.
- Använder du hen? - Jag testar det. Ja.
Jag vill inte nödvändigtvis prata om kön och sexualitet,
men det känns som om jag borde göra det, för alla gör det.
Människor med enorma plattformar gör det
och slår nedåt på en väldigt liten del av befolkningen.
Det var inte så länge sen som frågan
"Vad vill du bli när du blir stor?" syftade på yrkesvalet.
"Penis är lika med man? Visst, boomer."
Som ståuppkomiker vill man alltid ha nån att driva med.
Just nu drivs det med transpersoner. Det har Dave Chappelle upptäckt.
Humor är sanningens knivskarpa egg. Inget är nånsin bara ett skämt.
Om nån drar homofobiska skämt menar de det.
DET ÄR ALDRIG "BARA ETT SKÄMT"
A, B, C, klappa.
Många av de här skämten och tankegångarna...
De bär inte all skuld för våldet, men jag ser vilken skada det gör
när en komedispecial visas i hela landet.
Det kan absolut bidra till
hur människor bemöter såna som är annorlunda.
REKORDMÅNGA ANTITRANSLAGAR KLUBBADE
Problemet med komikernas kränkande kommentarer
är att de är avhumaniserande.
De är besatta av våra genitalier och vilka toaletter vi använder.
Det kvittar vad de har för avsikter eller hur skämten ska tolkas.
Om vi säger att det är transfobiskt kan man inte bara avfärda det.
TRANSKOMIKER STÅR UPP FÖR EN GRUPP SOM SÄLLAN SYNS OCH HÖRS
Som transkomiker har vi absolut
erfarenhet av en viss typ av motstånd,
för transfrågan är så omdebatterad just nu och folk blir så uppjagade.
Jag saknar den gamla goda tiden när män klädda som kvinnor var män.
Hen kvalificerar sig inte för dam-VM
för hen var en kvinna men vill inte vara det längre.
Man märker att de har makten när man inte får driva med dem.
- Okej? - Ja.
Får man inte driva med dem
har de all institutionell makt i vår kultur.
Att vara kvinna, svart och trans
och vara den som det skämtas om...
Det är lättare att läsa upp dem än att se klipp där alla skrattar.
"Kön är ett faktum. Man måste se det ur en kvinnas perspektiv.
Se det så här. Caitlyn Jenner... Jag har träffat henne. Härlig människa.
Caitlyn Jenner utsågs till årets kvinna under sitt första år som kvinna.
Inte illa, va?
Slog varenda bitch i Detroit.
Hon är bäst av er alla.
Hon har aldrig ens haft mens. Inte illa, va?"
Jag är både svart och trans,
och det är värt att prata om parallellerna mellan dem,
men man kan bara förstå dem
om man identifierar sig med båda, för fan.
De drar inte skämt. De håller föredrag.
De tror att allt de säger är okej för att de är komiker,
men om man inte drar skämt, kvittar det om man är komiker eller inte.
De här komikerna ses som
"sin generations största tänkare".
Miljontals människor lyssnar på dem och säger:
"Herregud! Allt de säger är så smart!"
Det är farligt för oss.
2017 ETT AV DE DÖDLIGASTE ÅREN FÖR TRANSPERSONER
2018 VÄRSTA ÅRET FÖR DÖDLIGT VÅLD MOT TRANSPERSONER
HATBROTTEN MOT TRANSPERSONER ÖKADE MED 20 PROCENT 2019
2020 DÖDLIGASTE ÅRET HITTILLS FÖR TRANSPERSONER
2021 DÖDLIGASTE ÅRET FÖR TRANSPERSONER
Jag har inte problem med Chappelle, utan med de som ger honom en plattform.
Att påstå att kön är fakta...
Till och med WHO anser att kön är en social konstruktion.
Om nåt faktiskt inte är sant är det farligt att sprida det.
Man borde ta sitt ansvar
när våldet drabbar människor i verkligheten.
NY RAPPORT OM DÖDA TRANSPERSONER
Vi är mitt uppe i en farlig motreaktion
där queerpersoner och transpersoner får skulden för saker.
Jag undrar hur komedin kan kliva fram och ta tag i det.
Nu välkomnar vi en av Storbritanniens främsta exportvaror,
skådespelaren och komikern Eddie Izzard!
Folk kommer ut som transpersoner,
och vi inser att det finns fler än vi trodde.
Det är precis som på 80-talet. Det är många som är homosexuella.
Reaktionen är densamma. "Nej, nej!" Det är rädsla för det okända.
Därför är det så viktigt att transpersoner tar plats på scen,
får folk att skratta och får nån att säga: "Jag gillade henne."
Jag vet att ni i USA tror på Gud,
men han finns inte.
Men bra jobbat att fortsätta tro efter andra världskriget.
Sextio miljoner döda och han gjorde inget. Men...
Folk kallar mig ateist.
Nej. Jag tror på nåt. På oss. På mänskligheten.
Jag tror att välviljan är större än illviljan. Det är min tro.
God kväll. Tack för att ni kom.
Komedin har gått in i en ny fas.
Nu vill folk höra mer om en,
och hbtq-komikerna har visat vägen.
Min mick var inte på.
- Det var avsiktligt. - Ja. Exakt.
År 2012 var en otroligt...
...tuff tid för mig.
Så jag gick upp på scen och bestämde mig
för att prata om det som pågick,
istället för att prata samma strunt som tidigare.
Jag blev diagnostiserad med bilateral bröstcancer
och gjorde en dubbel mastektomi.
Jag var ganska plattbröstad redan innan jag gjorde mastektomin
och har dragit så många skämt om det genom åren
att jag fick för mig
att mina tuttar kanske hade hört det.
Att de tänkte:
"Vet du vad?
Nu räcker det.
Vi dödar henne."
Förr kunde man se komiker och säga: "Dra ett skämt.
Vad brukar du skämta om? Vi behöver inte veta nåt om dig."
Nu är det annorlunda. Det är mycket mer personligt.
Vi har Hannah Gadsby som har berättat intima saker om sitt liv.
Hon öppnade dörren för en annan sorts komedi.
Jag tryckte ner mig själv för att tala, för att få tillåtelse att tala,
och jag tänker inte göra det längre.
Varken mot mig eller mot nån som känner igen sig.
Jag insåg att jag framförde min historia på ett oerhört skadligt,
nästan homofobiskt sätt.
Jag visste att jag var annorlunda och kände mig tvungen att ta upp det jämt.
Jag behövde reda ut mitt identitetstrassel för publiken,
så att folk kunde känna sig bekväma att skratta.
Först en ordningsfråga, gott folk.
Jag är lesbisk.
Va? Åh, nej!
Med erfarenheten växer frustrationen.
Sen gör man en show som Nanette och bara skiter i allt.
HANNAH GADSBYS KOMEDIFÖRGÖRANDE, SJÄLAVÅRDANDE VERK
Då, på den gamla goda tiden, betydde "lesbisk" nåt annat än nu.
Då handlade lesbiskhet inte om sexualitet.
Lesbiska var kvinnor som inte skrattade åt män.
"Varför skrattar du inte? Är du lesbisk, eller?"
En klassiker.
På 90-talet kom skämten först, identiteten sen.
Nu kommer identiteten först. Det är både mer spännande och mer givande.
Att vara den första asiatisk-amerikanska
öppet homosexuella mannen att få en Netflix-special känns...
...överväldigande.
Fick han en special, men inte jag?
Det är magmusklerna...
Jag är gravid.
Det kommer en hel våg av oss
och vi tar inte bara en bit av kakan.
Vi kan faktiskt ta över.
Vi kan öppet berätta våra egna historier.
När jag blir påsatt
låter jag som nåns farsa som vaknar mitt i natten
och inte tänder lampan.
Herregud, nej!
Aj! Förbannat!
Fan!
Vänta, vänta!
Vem har lagt den där här?
Jag har uppträtt på många ställen där jag inte borde ha uppträtt.
Folk har gått ut. Folk har skällt ut mig efter showen.
Några har dröjt sig kvar och tackat mig efter en show.
"Det betydde mycket att se en rolig gaykomiker."
Folk har skrivit och berättat att de har tänkt om kring nåt.
Och då vill jag fortsätta.
En applåd för denna otroliga, historiska uppsättning!
Komedi är det enda som fortfarande kan få oss att säga:
"Nej, vi kan alla skratta åt det här."
Det är ett kraftfullt verktyg för jämlikhet.
Queerkomiker lärde amerikanerna att sluta vara rädda för oss
genom att dra skämt.
Det var många som satte karriären på spel när de kom ut.
Men alla som gjorde det på scen
öppnade den där dörren lite mer.
Det är en helt annan värld. I komedi, i kultur...
Det är inte tabu längre.
Det är inget man döljer.
Det hör till det vanliga. Vi har tagit ett kliv framåt.
Hemska saker händer fortfarande, men fler är positiva.
Man måste vara öppen och slå allas förväntningar.
Vill du bli komiker? Bli den bästa.
Vill du bli bibliotekarie? Bli den bästa.
Så fick vi göra. Kvinnor och svarta måste också göra det.
Och när hbtq blir nåt tråkigt,
då har vi lyckats.
Jag måste ha hopp om framtiden, för om jag blir 100 år
får jag leva 18 år till.
Om jag vill leva så länge
måste jag känna hopp för att det ska bli någorlunda bra.
Jag kanske kan leva till 110.
Jag borde inte föda barnet.
Men det ska jag.
Det är Steve Bannons barn.
Det är en viktig bebis.
Jag tänkte: "Jag vill bli Martin Luther King."
Men jag blev Martin Luther Queen istället.
Jag har karaktärer som ingen har sett. Garaget är fullt med dräkter.
Min fru sa: "Snälla, kan vi göra oss av med dem?
Du är en vuxen kvinna nu."
Jag sa: "Det är mina dräkter!
Det är mina dräkter!"
James Adomian är inte bög, förresten. Det vet alla. Det var ett karriärval.
Ett ställe hette Rusty's Bagels.
Man åkte dit, men man var tvungen att köpa en bagel innan man fick uppträda.
Vad mer kräver du, liksom? Ska jag skriva en bok också?
Queera kvinnor är lysande komiker för att vi struntar i vad killar tycker.
Vi bryr oss inte.
Undertexter: Love Waurio