Ekteskap? Ja, jeg har vært lykkelig gift lenge. For det meste.
Man er vel det man har vært mest? Man har vært noe hele livet,
men så våkner man en dag og innser at mer liv har passert enn man har igjen.
Da tenker man kanskje på det man ikke har gjort.
Den man aldri har vært, eller hva man har gått glipp av på veien.
Den dagen er den man har vært mest, det siste man vil være.
Og vet dere hva? Det er et feilgrep.
Hva er det som plager deg, Nils?
Om jeg bare hadde en parasoll,
så skulle jeg vandret ut i havet for alltid.
Herregud...
Beklager.
Jeg kjenner deg ikke, og dette angår meg selvfølgelig ikke,
men du virker bare veldig opprørt.
Jeg er alene på kino. Er du på kino alene?
-Ja. -Og du er ikke opprørt?
Jo da, jeg er veldig opprørt.
-Sam. -Grace.
Hvor man enn går, venter det en overraskelse.
-Jeg er naken under dette. -Jeg skal overveie det.
Du har ikke elsket med meg.
Nei, det vet jeg at jeg ikke har.
Hva tenker du?
Jeg tenker at når du tar av deg morgenkåpen, vil det bli masse slit.
Legg deg på meg nå, Howie!
Jeg vil gjerne, Monica, men verdenssituasjonen er prekær,
og din tilgjengelighet presser meg.
Kom igjen, Howie. Gjør greia di. Spill kroppen min som om den er en fiolin
og du er en klarinettist som ikke kan spille fiolin.
Ingen kan spille på den der.
Alle forhold går gjennom dette.
Den ene ønsker at det fantes en knapp som fikk den andre til å forsvinne.
-Slutte å eksistere? -Nei, personen eksisterer fremdeles.
-Jaha. -Vi kom jo til dette flotte hotellet!
Det finnes ingen samtale, for jeg vet ikke hva som kan sies.
Slutt!
Hvor mange gode år har vi igjen, tror du? Tjue, kanskje?
Jeg husker hva jeg gjorde for 20 år siden, som om det var på torsdag.
-Hvis det er alt vi har igjen... -Da må vi ha det gøy.
Den eneste samtalen vi bør ha, er den som begynner med:
"Du, hvis det er alt vi har igjen, lever vi da våre beste liv?"
Og hva gjør vi her?
-Hva gjør vi her? -Jeg har feil klær for dette.
Det eneste jeg er sikker på, er at jeg kunne stilt samme spørsmål hjemme.
Med kona mi.
-Skal de virkelig gjøre det? -Hun kaster den til Michelle.
Ingen andre vil ha den.
Michelle fanger buketten, og dere gifter dere.
Dere får barn samtidig som oss. De vokser opp sammen.
De blir bestevenner, som dem. Livet ditt er staket ut.
-Visste du ikke det? -Det visste jeg ikke.
Ikke spoler bryllupet mitt.
Pokker.
-OK... -Glem det.
-Hvorfor? -Du virker respektabel.
Derfor spør jeg: Hva er det, kompis?
På vei hjem til kjøttpuddingen ser du en av våre eksotiske feer utenfor,
badet i neonskiltets myke, lilla lys, og du tenker: "Vent nå litt.
Jeg tror hun så på meg med interesse."
La meg slå hull på den tanken. Så fort du får henne ut av neonlyset...
-Herregud! -Jeg vil ikke gjøre dette.
OK.
Vent litt. En som du bør ikke ta med noen som meg på et motell.
Jeg likte å snakke med deg og ville fortsette samtalen.
Det hadde fordelen av å være et sted der ingen ville gjenkjenne oss.
-Det var det eneste som var åpent. -Det er åpent her.
Jeg kunne jo ikke ta deg med hit.
-Vent nå litt. Hvor gammel er du? -Har det noe å si? Hvor gammel er du?
Jeg er sekstiflym år gammel.
Der ser du. Vi er nøyaktig like gamle.
Er det naturlig for meg å bli sjarmert
fordi ingen av oss har gjort noe som dette før,
eller har du en perfekt rutine, og jeg er bare kveldens idiotiske offer?
-Se på meg. -Ja, jeg vet det. Samme her.
-Jeg ville aldri gjort noe som dette. -Det er ikke engang en mulighet for meg.
Hva hindrer deg? At du er et godt menneske?
Jeg ville blitt tatt. Takk.
Men hvis du er et godt menneske og er gift og føler deg ensom...
Fortjener ikke to gode mennesker som har levd i sekstiflym år...
-Minst. -...å være lykkelige en gang?
Jaha.
Så lenge dere er sikre.
Finnes det... Finnes det en bibel i rommet?
Jeg er usikker på bekvemmelighetene.
Jeg kan ikke hvis det er en bibel i rommet eller en ring på fingeren min.
Men ja...
Jeg skal sjekke.
Ja, se på deg.
Der lå bibelen.
Jeg skal bare...
Bibelen.
Jeg har alltid visst at det ville ende slik for meg.
Jeg ga bibelen til Rosa fra Paraguay.
Hun forsto umiddelbart hvorfor noen skulle ta bibelen ut av rommet.
Hun ga meg såpe.
Hun kunne akkurat nok engelsk til å si at jeg vil ende i helvete.
Hør på meg.
Et liv med anstendighet mens andre hadde det gøy,
og så havner vi her fordi vi er ensomme. Vi ender ikke i helvete.
Er du sikker? Dette er stort.
-Jeg er sikker. -Er du?
-Skal vi se på TV? -Ja.
Her er den.
-Vil du bytte kanal? -Nei.
-Er det sånn man gjør det? -De er jo profesjonelle.
-Liker du det der? -Nei, det gjør jeg ikke.
Hvordan kan jeg høre hjemme i helvete?
Jeg vet ikke engang hva de menneskene drev med.
-Hva? -Du er bedårende. Har noen sagt det?
-Skal vi gå en tur? -Ja!
Howard, vi har holdt på i fire måneder. Dette er ikke riktig etter fire måneder.
-Hva er riktig, da? Følelser? -Vil du snakke om følelsene dine?
Nei, det er for sent. Så snart jeg sa det, visste jeg at jeg ikke ville.
Dette handler ikke om følelser. Vet du hva det handler om?
Det handler om å forlate livet vi har, for å leve livet vi fortjener.
Elegant hotell, middag med riktig vin, dessert som man ikke kan lage hjemme.
-Hva med sengekosen? -Jeg vil bli begjært i disse omgivelsene.
-Jeg vil ha eventyr. Det er det jeg føler. -Ja.
Dette er min ene følelse.
Du er litt av et kvinnfolk.
Takk for det.
På hvilken måte?
Dette er første gang jeg har gjort noe som dette.
Det er utrolig at du har klart å forvandle et engangsligg
til noe det har tatt fire måneder å slippe ut av.
Det var brudebuketten, Allen. Hun kastet den til meg.
-Michelle... -Jeg skulle hoppe opp som i Svanesjøen.
Jeg skulle lande med blomstene, og du skulle kysse meg,
og jeg skulle kysse deg.
Et kyss som gjør at man vet at man vil bli elsket resten av livet.
Hele hodet ditt ville tenke: "Jøss."
Du ville omfavne meg lenger enn man burde i noen andres bryllup.
Jeg og min bestevennen min kunne fantasere om at barna våre ville bli bestevenner.
Barna våre, som vi aldri vil få, for jeg vil aldri la deg røre meg igjen.
Jeg vil ha en mer elegant sorti.
Jeg vil høre løgner om at du nøt din tid her takket være meg.
Greit. Jeg er takknemlig
for at du tror jeg klarer å være mer sofistikert i denne situasjonen.
Jeg håper du ikke blir sint fordi jeg ikke er det.
-Jeg er forferdelig sint. -Da trenger jeg ikke å være her.
Ikke et sinne som stiger og forsvinner. Det er sinne mot andre.
Greit. Hva slags sinne føler du på?
Når jeg ser på deg, føler jeg et stille, langvarig sinne
som fortærer meg på cellenivå
og motiverer meg til å begynne mitt nye prosjekt.
Jaha. Så bra. Det har sikkert ikke noe med meg å gjøre.
Da går jeg ut gjennom døra.
Du liker tanken på en knapp som gjør at noe ikke eksisterer lenger.
Men dette eksisterte. Jeg eksisterer, og du har såret meg.
-Jeg har ikke såret deg. -Jeg skal late som du har det.
Hvis du går ut, sårer jeg deg tilbake.
Jeg tror virkelig ikke at jeg såret deg.
Jeg skal finne ut av hvordan jeg kan drepe deg og slippe unna med det.
-Jaså? -Jeg har aldri gjort det, og jeg er smart.
Jeg tror jeg kan slippe unna med det.
-Har det noe å si om jeg blir eller går? -Du må gjerne gå.
Men hvis du aldri vil se meg igjen, så må du sørge for det.
For hvis du gjør det, så vil jeg trykke på knappen.
Da slutter du å eksistere.
Det høres rimelig ut.
Jeg visste at livet ville bli grusomt da mamma sa jeg ikke kunne bli ballerina.
Det var tøft for oss begge, men jeg visste at hun hadde rett.
-Skal jeg hjelpe deg? -Du får ikke røre meg.
Jeg vet at da Gud skapte meg, ga han meg ikke fysisk eleganse.
Jeg har prøvd å kompensere for det ved å være sjarmerende.
Det har beskyttet meg mot offentlig skam frem til i kveld.
Du klarte det, Allen. Du har ansvaret for mitt livs mest ydmykende øyeblikk.
Jeg har alltid trodd at det ville bli meg, men nei da. Det var deg.
Jeg vil ikke være i samme rom som deg og en seng.
Gud plasserte også natten mellom dagene så vi får en ny en i morgen.
Alt du trenger å gjøre, er å akseptere min oppriktige unnskyldning,
og så kan dagen være over, og vi kan legge oss.
Og det samme kan naboene våre.
-Er jeg litt høylytt? -Ja, det er du, vennen.
Beklager! Vi krangler her!
Det var en reflekshandling. Jeg så blomstene, strakte meg og tok dem.
Du klatret opp på et bord og kastet deg gjennom rommet.
Det var det verste øyeblikket i kvinnenes historie med idiotiske menn.
-Fordi jeg fanget brudebuketten? -Nei.
Fordi du visste at den var viktig for meg, og du etterlot den på gaten.
Din jævel!
-Så koselig. Kan vi bli drept her? -Det går bra.
Kan dette være et feilgrep?
Nei, dette er vidunderlig. Feilgrepet er alt annet jeg har gjort.
Vet du hvor mange kjærester jeg spaserte med på videregående?
-Nei. -Én.
Én kjæreste. Martha. Hun hadde en rosa angoragenser.
Den tok knekken på meg. Bladene satte seg fast i den, og hun lot meg plukke dem av.
-Ja, vi er djevelske på den måten. -Det fikk meg gjennom vinteren.
Jeg ba henne kjøre kjelke med meg, men jeg tok ikke med kjelke,
så vi hadde bare én og måtte ligge oppå hverandre.
Dere er ikke like slue, men vi liker å bli inkludert i planene deres.
Vi ble søkkvåte av snøen og dro hjem til henne.
Hun kledde av seg alt foran meg. Der sto hun, en naken jente.
Hun smilte som om jeg visste hva man gjør med nakne jenter.
Visste du det?
Er det noe galt med meg? Det er vel alt du må finne ut av i vår tid sammen?
Så er det noe galt med meg? Venter du på en ballerina?
Du har alltid vært en ballerina for meg.
Jøye meg. Hvis vi ikke kranglet, hadde jeg kysset alt du har.
Her, du kan få to.
Synes du ikke forholdet vårt fungerer? Hvorfor forandre noe som fungerer?
Færre mennesker gifter seg. Kanskje de er inne på noe.
-Jeg har en annen tanke. -Greit. Fortell.
Dette funket fordi vi var på vei mot noe. Hvis du er fremme, vil det ikke funke.
Jeg elsker det vi er. Jeg er fornøyd med det vi har. Duger ikke det?
-Bestem hva jeg er for deg. -Jeg elsker deg her og nå.
Du får ikke si det lenger.
Hva om du møter noen bedre?
-Jeg vil slutte å lete for alltid. -Hvordan kan du vite det nå?
-Er du en redd mann? -Nei.
Jeg vil ikke ha en redd mann.
Heldigvis for deg vet jeg hvem du virkelig er.
Jeg er heldig, men jeg får aldri røre deg igjen.
Er det alt du vil? Her.
Dette er hjertet mitt. Dette er sinnet mitt.
Alt dette kan bli ditt hvis du ringer i løpet av det neste døgnet.
Telefonsentralen venter.
Du har et døgn på deg til å si at vi er på vei et sted. Ikke at vi er fremme.
For vi er ikke fremme.
Alt annet enn et ja er et nei.
Martha og jeg hadde flere romantiske kvelder,
og det som først var keitete, ble...
Vel, jeg ble dyktig.
Jeg tenkte: "Hva skal jeg med ferdigheten hvis bare Martha vet om den?"
Jeg ville vise noen andre hva jeg kunne gjøre.
Ryktet ville spre seg på skolen, og alle ville vite hva Martha og jeg hadde.
Det var alt jeg ville. Det var planen min. Hva synes du?
-Jeg vet ikke. Hvordan gikk det? -Jeg lå med en annen jente.
Det var lett, siden jeg tilhørte en annen.
-Og du ble tatt. -Martha tok oss på fersken.
Jeg så opp på henne og sa: "Hei. Jeg gjør dette for vår skyld."
Jeg har aldri sett et så skuffet uttrykk.
Bortsett fra i konas ansikt hele tiden.
Martha snakket aldri med meg igjen, men vet du hva?
Da jeg var med den andre jenta, tenkte jeg bare på Martha.
-Hørte du aldri fra henne igjen? -Jeg fikk et brev uten avsenderadresse.
Hun skrev: "Sam, jeg er gift og elsker mannen min.
Men når jeg elsker ham høyest, minner han meg om deg."
-Så hjerteskjærende. -Jeg ble overlykkelig.
Samme hvor hardt jeg prøver, kan jeg ikke tilfredsstille kona mi,
men helt uten at jeg prøvde, var det noen som tenkte fine tanker om meg.
Jeg tenker fine tanker om deg, Sam.
Og uansett hvilke knep du lærte på videregående,
så vet jeg ikke hvordan jeg kunne hatt en bedre kveld.
-Snu? -Snu.
-Kan du få bilen min kjørt frem? -Dørvakten hjelper deg gjerne, ma'am.
"Ma'am"? Se på deg.
Så søt du er.
Og dette håret. Så heldig du er.
Se på meg.
Du så på meg tidligere. Se på meg nå.
Du kommer hit. Det går så fort.
Tenk at vi har vært sånn.
Vil du dele et paistykke og iskrem med meg?
Nei takk.
En kopp kaffe hadde vært flott, takk.
Det øyeblikket får jeg aldri igjen.
Ja. Dette er ikke vår verden lenger.
Hvordan var kortspillet?
-Jeg dro før jeg ble drept. -Jeg beklager.
Jeg beklager også, Grace.
Jaha.
-Jobber du med den, eller? -Ja.
Hvor lenge har du jobbet med den?
Ganske lenge nå.
-Hva er det? -Prøver du å ha en samtale?
Jeg vet ikke hva jeg gjør. Jeg sitter her, og ordene kommer ut.
Jaha.
Vent. Hva...
-Hvorfor følger du etter? -Jeg vil se.
Hva da? At jeg blir skutt?
Ja, det hadde jeg villet se.
Hei, tøffen. Så bra at du beskytter mamma.
Alt du gjør, gir meg hjerteinfarkt.
Hva har skjedd?
Hva er det? Hva har skjedd?
Har du og Allen problemer? Elskling...
Vi må bare bestemme oss for om vi skal gifte oss eller slå opp.
Elskling...
Man kan ikke tenke på å tilbringe livet sammen eller aldri sees igjen samtidig.
-Jo, det kan man. -Det er alternativene.
-Synes du det høres logisk ut? -Hva?
Det må ikke være logisk for å være det man har.
Greit?
-Hvorfor er det alltid meg? -Fordi det alltid er deg.
-Jeg vil ha en sønn! -Ikke i kveld.
Hallo. Hvem er det?
Vær så snill, bare drep meg.
Allen? Er alt i orden? Hvorfor er du ikke i leiligheten?
Jeg snakket med veggen, så jeg dro. Har jeg fortsatt et rom her?
Selvfølgelig, vennen.
Du er alltid velkommen, spesielt hvis jenta di ikke har levd opp til mine krav.
-Mamma. -Vennen!
Fin morgenkåpe.
-Liker du den? -Jeg elsker den. Du ser flott ut.
-Ser hun ikke flott ut? -Jo da.
Ikke prøv å redde forholdet vårt. Du slapp unna.
Ja, den er fin, og du ser flott ut. Når kjøpte jeg den til deg?
-Den var en gave. -Michelle vil gifte seg.
-Hvorfor? -Jeg er kom hjem for å overveie ideen.
Hvordan skal det foregå?
Still deg selv det eneste spørsmålet som betyr noe.
Har denne jenta potensialet til å suge ut sjelen din som en Nosferatu
og forvandle deg til et vandødt, tomt skall,
så en kraftig vind kan blåse deg ut av skoene og forvandle deg til aske?
-Nei. -Da bør du gjøre det, min sønn.
-Er du ikke lykkelig med henne? -Jo, hvert eneste øyeblikk.
Men det er ikke nok for henne. Hun vil at jeg er lykkelig med henne i framtiden.
-Det høres romantisk ut. -Det er science fiction.
Greit.
Hvorfor er du lykkelig med henne nå?
Hun er den første jeg vil snakke med hvis noe skjer med meg.
-Hvorfor vil du endre det? -Hvorfor skulle det endres?
Når man endrer forholdet, endres forholdet.
-Jeg sa det til henne. -Guttungen vår brukte sunn logikk.
Hva sa hun da?
Hun vil at jeg hopper utfor stupet med henne.
Er det noen verdi i å holde noen i hånden og lukke øynene?
Det er veldig ungt. Hun er tradisjonell, Allen.
Hun tror på "lykkelig i alle sine dager", til tross for at hun virket intelligent
og bevisst på verdenen hun lever i.
-Du, Monica... -Ingen andre tror på lykkelige slutter.
Du, Monica!
Mon, kan du lage en kanne med kaffe?
-Unnskyld meg. Hva var det du sa? -Det er sent, og vi tenker ikke klart.
Hva kan være viktigere? Vær så snill å lage kaffe.
Fortell faren din hvor støtende det er. Jeg snakker med min sønn om hans framtid.
Jeg sa "vær så snill" og var høflig.
Jeg har ikke snakket ferdig. Du kan lage kaffen selv.
Når du er tilbake, har jeg snakket ham til fornuft,
og da kan du få snakke med ham.
Vet du hva? Pell deg inn på kjøkkenet og lag kaffe.
Ellers plukker jeg deg opp og kaster deg gjennom det jævla vinduet.
Jøye meg. Greit, da.
Pappa?
Styrkeoppvisningen forvirret henne. Vi har et minutt på oss. Allen.
Jenta elsker deg, uansett hva du tror i din ungdommelige ubesluttsomhet.
Hvordan vet man det? Hvordan vet jeg om jeg elsker henne?
Det må man ikke. "Elske" er bare et ord vi har satt på en følelse
som vi ikke forstår før vi er gamle nok til å se tilbake
og lure på om vi har gjort det.
Hva?
-Elsker du meg? -Ja.
-Hvorfor? -Jeg bare gjør det.
-Hvorfor? -Du har tatt vare på meg.
-Hvorfor? -Spør noe annet. Fordi du er faren min.
Ja, nemlig. Det er alt. Jeg er faren din.
Det er det vi har. Vi har mødre og fedre, foreldre og barn.
Jeg har viet livet mitt til deg. Vi har vokst opp sammen.
Du har gjort meg stolt. Men jeg valgte deg ikke, Allen.
Du ble gitt til meg. Du er ikke et valg jeg har gjort.
Men si at du var det. Si at vi ikke kjente hverandre og møttes på gaten.
Ville det vært en dragning mellom oss som fortalte deg at jeg var faren din?
Ville jeg visst at du var sønnen min, eller ville jeg gått rett forbi deg?
Men legen sa:
"Denne er din. Ta ham med hjem."
Jeg forsto det forholdet fullstendig.
Men å gå ut og velge noen for resten av evigheten
uten at en lege sier: "Denne er din. Ta henne med henne hjem"?
Kan man legge sånt ansvar på noen?
Jeg har aldri tenkt sånn på det.
Jeg tenker på det stadig vekk.
Se på hva hun har gjort. Hun har gjort seg sårbar overfor deg.
Ikke tenk på om du elsker henne nå. Det tar et helt liv å elske noen.
Det er det vi higer etter, for ingen har funnet ut av det.
Men plutselig en natt våkner man og vet at alt er i orden
fordi det er hun som ligger ved siden av deg.
-Skjedde det med deg? -Vi snakker om deg. Verden er din nå.
Hvis du verdsetter mine råd, og jeg har vært der du er,
så gift deg med henne. Gift deg med Martha.
Jeg blåser i hva resten av samfunnet sier. Noen ting må være tidløse.
Ellers går hele verden opp i limingen.
-Kan jeg spørre om noe? Du må ikke svare. -Jeg svarer.
Hvis du måtte gjøre alt om igjen, ville du fortsatt giftet deg med mamma?
Se hva jeg har laget. Det er utsøkt. Kan jeg få snakke med sønnen min nå?
Ja. Fordi vi var to om å lage deg, Allen.
Det kunne jeg aldri ha oppgitt.
-Hva har du laget her? -Kveldsmat. Sitrongress-og-kamillete.
Og agurksmørbrød med kremost og litt dill.
Uten skorpe, til og med. Han ba bare om kaffe.
Jeg overgår alltid hans små forventninger, og det verdsettes aldri.
-Kjempegodt. -Visst faen. La oss snakke om Michelle.
Vet du hva, mamma? Vi snakker om det i morgen.
Akkurat nå vil jeg bare være her.
-Med deg. -Greit.
"Takk skal du ha, Gud" presenteres av erkebispedømmet i New York
og nye Cadillac Escalade.
Stopp, synder! Ja, jeg mener deg!
Kan noen av dere påstå å være frie for synd?
Vi spiste bare kylling. Jeg vet ikke hva de menneskene gjorde.
Hvis du klapper deg selv hovmodig på ryggen
fordi du ikke har syndet i dine handlinger,
har du da et rent sinn?
Nei!
Dagens budskap handler om det syvende bud.
Du skal ikke bryte ekteskapet!
Men det finnes en måte å hoppe ut av ildsjøen på.
-Dette handler ikke om meg. -Be om nåde!
-Unnskyld! -Mamma.
Oi. Elskling.
-Jeg er lei for det. -For hva da?
For deg og Allen.
Jeg lå på jenterommet i senga og tenkte at jeg alltid var en flink, liten pike.
Du var den flinkeste piken.
Hvorfor skulle ikke noen ville ha meg for alltid?
Du har oppdratt meg til å tro at kjærligheten er verdt å kjempe for.
-At den er det eneste som varer. -Ja, men hva mente jeg?
Du sa at å finne den rette er en av våre viktigste beslutninger.
-Jeg snakker for mye med deg. -Tror du fremdeles på det?
Hvis han ikke vil ha deg for alltid, så gjør jeg slutt på ham nå.
Hvor kom det fra?
Fra vissheten om at alt jeg kan gjøre, er å gå hardt ut.
-Hvor er han nå, Michelle? -Han dro nok til familien sin, som meg.
Hvorfor har vi aldri engang snakket om foreldrene hans?
Du hadde elsket faren hans.
-Og moren hans? -Han har en.
Vet du hva som dreper forhold? Antibiotika.
Hvis vi fortsatt døde som 46-åringer, hadde det vært over fort. Hvem bryr seg?
"Til døden skiller oss ad" måtte skrives om da penicillinet kom.
-Hvor mange seriøse forhold har du hatt? -Et par, trodde jeg.
Men nå som jeg er i dette... Ett? Liker du ikke Michelle?
-Hun er grei. Lager hun mat til deg? -Vi lager mat sammen.
Så søtt. En dag kan dere kanskje ta et kurs på Sur La Table.
Mens suffleen hever, ser du deg om og lurer: "Hva faen skjedde med meg?"
-Hun holder sikkert leiligheten ren. -Vi gjør sånt sammen. Tuller du?
De gjør ting som et par. Hvorfor føles det feil for deg?
Har du sittet der hele tiden?
I 40 år. Jeg har ventet på mat.
Hvorfor har vi ikke møtt dem?
-Jeg ville unngå en pinlig situasjon. -Hvorfor skulle det vært pinlig?
Ingen jentes far vil møte faren til gutten som har seg med henne.
-Pappa! Er det alt som er viktig for deg? -Det er det som er viktig for ham!
-Hvordan vet du hva som er viktig for ham? -Hvor er ringen?
Hvor er ringen? Jeg vil se ringen!
Her. Dette er en ring. Denne ringen betyr hengivenhet.
Denne ringen betyr lojalitet. Denne ringen betyr tillit.
-Hvor faen er ringen? -Den er inne. Der er den.
-Inne? Hvor da? -Jeg leverte den inn for å få den justert.
-Fingrene mine er blitt tjukke. -Hva snakker du om?
Jeg har tjukke fingre. Hva har jeg gjort? Jeg ville ikke at du skulle vite det.
-Få se. -Ja. Tjukke fingre.
Elskling, du har nydelige fingre.
-Synes du virkelig det? -Ja, det gjør jeg.
-Ja. -Gjør du? Greit.
Hun blir emosjonell over ringen på grunn av det man gjør med den.
Alt den symboliserer, og alle følelsene rundt den.
Den er det viktigste man kan få.
Hvor er din?
I understøyskuffen.
-Jeg vil gjerne se den. -Nei, den er...
-Jeg har ikke sett den på veldig lenge. -Den passer ikke. Den sitter fast.
-Du tror ikke at jeg har den, hva? -Jeg vil se den.
Nei. Den blir liggende, og vet du hvorfor?
Fordi jeg ser den hver dag når jeg tar på meg underbuksa.
Det symboliserer at jeg er gift og dekker over mine edlere deler.
Jeg vil se ringen.
-Jeg også. Hvor er den? -I nattbordsskuffen, ved siden av bibelen.
-Hent den. -Du er en god kvinne.
Dere er fabelaktige.
Det er deres skyld at jeg tror på alt dette.
Vi vet at hun er gammeldags. Kanskje hun elsker å lage mat og rydde.
La henne gjøre rent her.
Skal du gi resten av livet til noen fordi hun lager mat og gjør rent?
-Og lar du oss fatte beslutningen for deg? -Jeg kom hit for å lære noe.
-Det skal ikke ha noe med oss å gjøre. -Men det har det virkelig.
-Hva skal det ha noe med å gjøre? -Kjærlighet.
Jeg fant den. Se her. Det er symbolet for kjærligheten vår.
Ta den på, elskling.
Nei, den passer ikke på disse fingrene. Vil du kysse dem?
Vet du hva jeg skal gjøre?
-Du skadet meg. -Unnskyld. Aldri ta den av deg igjen.
Jeg forstår deg, elskling.
Se der. Nå sitter den ordentlig.
Ja, nå sitter den for alltid. Bare fordi jeg stilte et spørsmål.
Elsker du meg?
Hva mener du?
Er svaret "ja", så vil jeg vite hvorfor.
I starten ble jeg betatt av din gode sans for interiørdesign.
Er det derfor du elsker meg?
-Gjør Michelle deg lykkelig? -Jeg tror det.
-Vet du ikke om du er lykkelig? -Er du lykkelig, pappa?
Så lykkelig som jeg kommer til å bli.
Vi blir glade uansett hva du gjør. Vi håper bare vi har vært gode forbilder.
Vi har alltid sagt det vi anså som sant.
-Som at jeg aldri ville bli ballerina. -Beklager, men du blir aldri det.
Her er sannheten. Disse menneskene har like stor skyld
for at vi har endt opp her. Har de invitert oss på middag?
Barnet vårt ligger med deres. Gir ikke det oss rett til en middag?
-Han har rett. Inviter dem hit. -Seriøst?
Jeg tar ikke skylden for det jeg har lært deg.
-Gjør det. -Ja. Kom igjen nå.
Hvorfor kan vi ikke dra dit? Hvorfor må alt bli dyrt for meg?
Michelle, elskling. Hvordan går det? Vi snakket nettopp om deg.
-Hei. Gjorde dere? -I evigheter. Ja.
-Hei sann. -Hei sann selv.
Det vil skje noe interessant, men først: Jeg savner deg.
-Jeg savner deg også. -Flott.
Foreldrene mine vil invitere dere til middag. De synes vi burde møtes.
-Da vil jeg heller bare gifte meg. -Så da sees vi i kveld?
Det føles som en dårlig idé.
Gjør det.
Michelle og foreldrene hennes vil invitere dere til middag i kveld.
-Alle sammen? -Nei, jeg kommer ikke. Av med lyden.
Nei, absolutt ikke. Det er et knep. Hun vil håve deg inn som en ørret.
Ta deg av det. Gjør det, Sam.
-Hei, Michelle. -Hei.
-Hør her. Vi kommer gjerne. -Hva?
Fantastisk. Foreldrene mine gleder seg til å møte dere.
-Hva med klokken syv? -Fantastisk. Kan vi ta med oss noe?
Bare dere selv. Det er nok.
Det ser vi frem til.
-Hvorfor vil du ikke møte dem? -Hva kan vi ha til felles?
Hurra.
Jeg er i Mamaroneck. Det finnes ikke nok alkohol i verden.
Men jeg er litt brisen.
Dette er en mangel på bevissthet som grenser til hallusinasjon.
Jeg åpner!
-Gud velsigne oss, alle sammen. -Hei, Michelle.
Jepp.
Michelle? Vennen.
Jaha.
For et bedårende, lite hus.
Se, Sam. Det er sånn vi ville hatt det hvis jeg kjørte en sjarmerende stil.
Hvor er mor og far?
-Du sa vel klokken syv? -Dere er punktlige. De er bare litt sene.
-Vi kan komme tilbake en annen gang. Når? -Mor?
Ja! Jeg burde vært klar for tjueflym minutter siden!
Hei! Jøye meg, jeg... Hei.
-Du må være Allens mor. -Monica. Hyggelig å endelig møte deg.
Takk. Vi burde ha gjort dette for lenge siden.
Nå som du har møtt moren min, vil jeg presentere deg for...
-Pappa? -Hvor er faren din, Allen? Kunne han ikke?
-Har mannen min etterlatt oss her? -Døra er åpen.
-Er han utenfor? -Jøsses. Seriøst?
Pappa?
Hei, alle sammen! Beklager at jeg er litt sen.
Jøsses!
-Er du hjemme hos meg? -Det er verre enn som så.
-Ikke drep meg nå. Jeg har gjester. -Vet du hva? Jeg er gjesten.
Pappa?
Ja, det er min sønn Allen som er sammen med kona di og holder datteren din.
Herregud.
Howard, dette er Monica. Monica, dette er min mann Howard.
Står til?
Hei. Jeg heter Howard.
Det er her jeg bor.
Dette er min datter Michelle. Jeg er faren hennes.
-Nå vet du hvor jeg bor. -Jeg fant ditt lille hus.
Det føltes som en dårlig idé.
Ja. Vet dere hva dette er? Det er... Hva heter det?
-Det er litt frittsvevende angst. -Mer.
-Mye mer. -Ja visst.
Alle vet hvor viktig dette er for dere. Vi vil at kvelden skal bli uforglemmelig.
Det må være mannen min.
Jeg slipper ham inn, og så vil vi alle bli mer avslappede. Vent og se.
Jaha. Tja... Nei, jeg...
Det var ikke mannen din. Kan jeg stille noen spørsmål om mannen din?
-Mamma... -Det er bare for mye, elskling.
Det er bare det at dette kan avgjøre resten av våre liv.
Hun har nok rett. Jeg synes...
Jeg synes at alle skal dra hjem.
-Hva? -Jeg sa det klart og tydelig.
Dere, dette skal skje. Vi vil avgjøre resten av våre liv.
-Det vil vi faktisk ikke. -Jo. Men da må du åpne døra.
Be om nåde.
Jaha.
Se hva du har gjort med ham.
Vi burde gjøre dette oftere.
-Gjør noe. -Du må gjøre noe. Vi er hos deg.
-Vil noen ha en drink? -Ja! Michelle.
-Allen? -Vi tar vin, pappa.
-Vin. Grace? Vil du ha en drink? -Ja, nå vil jeg det.
-Jeg tar det vanlige. -Kom igjen.
En tørr Tanqueray martini med sitron.
Gjør det vondt nå?
-Hva heter han? -Sam.
-Sam! Hva drikker du, kompis? -Bourbon.
-Hva med en dobbel? -Hva med hele flasken?
Jeg klandrer deg ikke.
Jeg hjelper ham med drinkene, og dere kan vise alle rundt. Begge deler går fort.
-Michelle og jeg må snakke sammen. -Skal vi gå ut?
Har du et sted som føles trygt?
-Mamma, vis Allens far rundt. -Ja visst.
-Du kommer til å elske ham. -Sier du det, vennen? Sier du det?
Hei. Ja...
Bare...
-Du sa ikke at du hadde barn. -Du sa at sønnen din var seks år gammel.
Han har vært det. Du sa at du var 54.
Jeg har vært det.
-Hvor gammel er du nå? -67.
-67? -Ja. Jeg fyller 68 i fjor.
-Jeg har ligget med et lik. -Sjarmerende. Veldig sjarmerende.
-Hvordan skulle noen kunne forlate deg? -Du kommer ikke til å forlate meg.
-Jeg er allerede borte, Morticia. -Nei, vi hadde bare en vanskelig kveld.
Nei! Monica! Se på meg. Vi liker ikke engang hverandre.
-Hvorfor fortsette? -Det er vanskelig å begynne en ny affære.
Man må vite hva som gjelder hvem.
Jeg er ikke sint på Sam. Jeg har bare mistet oversikten.
Du er ikke sint på meg heller.
Du har ødelagt ditt eget liv, og bare du kan finne din egen lykke.
Eller hva du nå leter etter. Jeg bryr meg ikke.
-Jeg skal fortsatt drepe deg. -Monica, ingen trenger å drepe noen.
Tiden klarer det på egen hånd.
-Grace... -Her er hagen og veien til baksiden.
I går kveld var den fineste kvelden jeg kan huske.
For meg også, Sam, men vi kan ikke tenke på det nå.
-Tenk om barna gifter seg. -Det hadde vært fantastisk.
Det kunne ikke blitt bedre. Vi vil ha påskudd til å treffes.
Jaha. Blir det incest, eller...
Grace, jeg tror skjebnen ville føre oss sammen.
I går kveld var min beste kveld på lenge,
men jeg vil høre de ordene og føle de følelsene med mannen min.
Jeg fikk også følelser om mitt eget ekteskap.
-Hva da? -Jeg hater kona mi. Inderlig.
-Hvorfor sier du det? -Jeg lever med henne. Og hun hater meg.
Du har for mye kjærlighet i deg til å hate noen.
Og du har for mye kjærlighet i deg til å ikke få den gjengjeldt.
La meg gjengjelde den.
Vi kommer til å leve lenge, få barn, se dem vokse opp og bli 50.
-Du må innse at det er bra. -Det er bra så lenge vi er oss.
Men de har vært oss.
De trodde på det du tror på. De trodde de ikke ville gå fra forstanden.
Jeg lurer bare på hva som skjer med oss på veien til å bli dem.
Kommer vi til å våkne en overskyet tirsdag
og ikke lenger bli pirret av hverandre?
Du vil alltid bli pirret av meg. Se på meg. Jeg sitter på min lille seng.
Ikke sitt på sengen min når du ser sånn ut.
-Jeg pyntet meg for foreldrene dine. -Mamma går med polokrager. Ta den av.
Ta den av!
Du får ikke røre meg lenger. Husker du det?
Ja visst.
Nå kan du ligge i sengen med meg.
Ikke si noe. Bare la være.
Vil vi tilbringe mesteparten av livet vårt like gale som de er?
Synes du virkelig de er gale?
Det synes ikke jeg.
Jeg kjente på følelser i går kveld.
Jeg trodde ikke jeg var i stand til å føle sånne ting.
-Det er bare én ting vi kan gjøre. -Glemme at det skjedde.
-Du og jeg på Tahiti. -Da tok jeg visst helt feil.
Dette er ikke tilfeldig.
Ting skjer så vi kan finne ut hva vi skal gjøre med livet.
-Livene våre har ført oss hit. -Det er ikke ekte, Sam.
Dette er ikke ekte. Vil du ikke ha dette med en yngre kvinne?
Vel, kona mi er yngre enn meg, og det jeg har lært av det er: nei.
Hun er ekte. Hun er så virkelig det går an å bli.
Men å glemme kvelden i går er ikke ekte, for det skjedde. Det skjedde virkelig.
Hva tror du skjedde i går kveld? Ingenting skjedde, Sam.
Alt skjedde. Vi snakket sammen. Vi hadde en samtale.
Når var sist du virkelig snakket med noen?
Vi delte den viktigste nærheten.
Jeg tror at fordi vi ikke rørte hverandre,
så rørte vi hverandre.
Og det er det jeg vil ha, Grace. Vil ikke du det?
Jeg vokste opp med dem. De holdt sammen da alle mine venners foreldre skilte seg.
-Jeg beundret det. -Jeg så på mine også.
Jeg kan bare gå etter det jeg sett, og hvis det er en del av greia,
er vi smarte nok til å merke det når det skjer?
Vil vi merke hvor lett det er å nå et punkt
der jeg ikke kan si at jeg elsker deg, selv om jeg virkelig gjør det?
Allen, vi er så gode sammen. Hva er det du driver med?
Jeg vil ikke at det skal skje med oss.
Hjelp meg. Du må hjelpe meg.
Hvordan gifter man seg med en man elsker? Hvordan kan man gjøre det mot noen?
-Jøss. -Er du sint på meg?
Hvordan kan jeg være det? Dette har ingenting med oss å gjøre.
Jøye meg. Har dere fattet en beslutning?
Jeg prøver en siste gang.
Ikke la uvissheten stå i veien for det du vet vi har nå.
Jeg vet hva som venter.
Det blir lett på bryllupsdagen og på barnas bursdager.
Vi kommer til å klå masse på hverandre i starten.
Takk for det mentale bildet, gutt.
Men hva med det vanskelige?
Hva med dagen vi ikke husker at vi ga hverandre våre beste år?
Vi er for opptatt med å klandre hverandre for å være middelaldrende poteter.
Ærlighet kan ikke skade oss, så si hva som forhindrer oss fra å bli sånn.
Du tar feil om det lette. Det letteste er å ødelegge dette, gå videre
og stille samme spørsmål med andre mennesker.
Og hvis jeg skulle finne noen andre,
så vil forskjellen være at jeg allerede har kjent deg.
Du blir min målestokk for kjærlighet, og de vil ikke kunne måle seg med deg.
Hvorfor vil du gjøre det mot meg?
Og hvis vi en dag får barn med noen andre,
så vil ikke datteren din ligne meg. Du vil ikke se livet vårt i fjeset hennes.
Når hun finner sin partner, vil det ikke minne deg om det vi hadde sammen.
Sånn holder vi fast ved det beste i livet vårt. Det er det som redder oss.
Hopp med meg.
Hvordan kan jeg love at vi ikke vil bli gale? Du er allerede gal.
Eller har du funnet noe? Har du endelig funnet noe galt med meg?
Du har hatt god tid. Bare si hva som er galt med denne jenta, her og nå.
Vi er oss, Allen.
Ingen andre.
Og jeg vil savne deg resten av livet.
Herregud.
Allen.
Følg etter henne. Vær så snill.
Nei, han må gjøre dette på egen hånd, kompis.
Ingenting.
Ingenting er galt med deg.
Jeg har aldri funnet noe galt.
Dere har oppfostret verdens flotteste menneske.
Takk.
Og hun er min beste venn.
-Jeg blåser i hva hun gjør med meg. -Det er et bra utgangspunkt.
-Har vi gjort dette mot dem? -Mest du.
Jeg har alltid lurt på hvorfor babyer blir født så hjelpeløse.
Hvorfor vi får dem når de ikke klarer noe.
Jeg har alltid trodd det var for vår skyld,
så vi kan føle oss stolte når de har vokst opp.
Vi har lært dem alt de kan. De kunne jo ingenting.
Men det var ikke for vår skyld. Det er for deres skyld.
Det er så de ikke merker at vi ikke vet hva vi gjør, så lenge som mulig.
Men vet du hva? De finner ut av det likevel.
Vi visste hva vi gjorde. Du hørte ham.
Vi har oppfostret en fantastisk datter.
-Jeg vil ha en ny sjanse. -Hva?
Jeg vil lykkes denne gangen.
Vi lyktes med mye.
Nei. Jeg innså ikke at hun er en ballerina.
Greit.
Vi kan ikke gjøre det igjen. Vi får bare ett forsøk.
Vi har gjort det vi har gjort.
Du burde ha forhindret meg fra å bli en potet.
-Du er ikke en potet. -Jo. Jeg er en potet.
Det var ditt ansvar å forhindre meg fra å bli det.
-Du var ikke oppmerksom nok. -Beklager at jeg fikk deg til å føle det.
-Jeg synes sønnen min har helt rett. -Om hva da?
-Ærlighet kan ikke skade oss. -Jo, det kan det.
-Skal vi begynne med noen små pølser? -Nei.
Jeg laget dem fordi alle liker dem,
og ingenting dårlig har skjedd når jeg har laget dem.
Har vi fire virkelig vært ærlige?
-Monica! -Monica!
-Du burde... -Ta dette. Ja.
-Det er mitt hus, så jeg sa ifra, men... -Hun er kona mi, så jeg bør...
-Eller vil du...? -Nei.
Jeg har personlig ingen planer om å leve resten av mitt liv
og bli ansett som en potet.
-Ingen synes du er en potet. -Så hva er jeg?
Det som moser poteten.
Men jeg vil leve resten av livet mitt ærlig, så...
-Jeg vil ikke snakke mer om denne kvelden. -Bra. Ungene fikser dette selv.
Jeg vil snakke om kvelden i går.
-Denne kvelden handler ikke om hva du vil. -Så hva handler den om?
Den handler om Michelle, Allen og vår rolle i deres beslutning.
De har betraktet oss hele livet og vil ikke være som oss.
-Det vil ikke jeg heller. -Jeg vil snakke med deg.
Jaså? Bare sett i gang, Sam.
-Ikke her. -Hvor vil du foretrekke?
Et sted vi kan være alene.
Soverommet? Der kan vi være alene.
Kan vi låne soverommet?
Vi skal bare prate. Vi kysser ikke engang lenger.
Vi pleide å kysse før vi la oss. Det var viktig for oss, og jeg likte det.
Det var håpefullt. Hva var det han sa?
Husker du i det hele tatt at vi ga hverandre våre beste år?
Jeg husker alt.
Når du slutter å kysse meg god natt og iblant ikke engang sier god natt,
men bare skrur av lyset, vender deg bort og lar meg sitte der,
så må jeg finne håpefullhet et annet sted.
-Skjønner du hva jeg sier? -Nei!
Eller lete et annet sted etter en minneverdig kveld med lyset på.
Hva tror du jeg gjør om kvelden når jeg ikke er hjemme, Sam?
Jeg prøver å ikke tenke på det. Det spiller ingen rolle for meg.
Jeg vil bare legge meg og sove.
-Du stilte spørsmålet og fikk et svar. -Jeg bryr meg om hva som skjedde i går.
I den evige jakten på en minneverdig kveld tenkte jeg å krydre denne litt.
Nei! Det var ikke meg! Jeg var ikke med ham!
Du har misforstått.
Jeg visste at jeg ville bli tatt. Neste gang sender jeg invitasjoner.
Hvorfor misforstår dere begge to?
Jeg var hjemme foran TV-en. Det vet du, Howard.
Selvfølgelig vet jeg det.
Jeg var ikke det, Howard. Jeg var ikke hjemme.
-Grace, hva faen snakker du om? -Hva faen snakker du om?
Jeg snakker om meg og Grace. Hva snakker du om?
Jeg snakket om meg og Howard.
-Men dette var noe nytt. -Howard!
Grace, jeg har begått en grusom feil. Det vet du, nå som du har møtt henne.
-Hvordan kunne du gjøre det? -Jeg? Hvordan kunne du?
På samme måte som deg!
-Siden når kunne du gjøre det? -Jeg kan og er god på det.
Jeg har nettopp drept deg. Nå er det over. Ha en fin dag.
-Hvor lenge har du kjent kona mi? -I fire måneder.
-Hva med deg? -Én kveld.
Det føles ikke rettferdig.
Hadde hun det gøy? Hadde kona mi det gøy?
-Vi hadde en fantastisk kveld. -Bra. Det er bra.
-Er du ikke sint for det? -Hvem skal jeg være sint på? Henne?
Fortjener hun ikke det hun vil ha? Deg?
Du virker som verdens hyggeligste fyr.
Alt vi gjorde, var å snakke sammen. Det er alt. Vi pratet i timevis.
-Dere pratet i timevis? -Om hver minste ting.
Hun lot ikke noe annet skje. Det var alt hun ville gjøre.
Hun beviser nok en gang at hun er et bedre menneske enn meg.
Hva skal vi gjøre nå?
Jeg vet ikke. Skal vi banke hverandre opp?
-Ja. -Nei...
-Greit... -Kom igjen. Opp med deg.
Greit.
Er du forelsket i kona mi? Hva?
Kødder du? Nei!
Faen heller.
Nei, kom igjen. Unnskyld.
Sam. Unnskyld. Det var et feilgrep.
Det var et feilgrep.
Det var det nok for meg også.
Sam, det går bra. Sånn, ja, Sam. Kompis.
Det finnes en hel verden der ute for en fyr som deg.
Hva slags verden ville dette vært hvis en som deg ikke fikk en lykkelig slutt?
Kanskje det er mulig. Kona di har lært meg at jeg kan elske igjen.
Så bra.
Kjempebra.
-Du har virkelig følelser for henne, du. -Jeg vil dra til Tahiti med henne.
Det burde jeg vel ikke tillate?
Greit. Dra. Dere får tre dager.
-Det er utrolig sivilisert av deg. -Det er det jeg fortjener.
-Hun vil ikke bli med meg. -Ikke det?
Hun vil ha det fra deg. Det er alt hun noensinne har ønsket seg.
Hun har elsket deg hele sitt liv.
Det burde jo være det enkleste i verden å leve med.
Ikke vet jeg.
Ingen vinner på at vi ser hverandre i øynene.
Jeg vil gjerne vite hvem som begynte dette.
-Du eller mannen min? -Du vil ikke ha svar på spørsmålene dine.
-Har du hatt samtaler med mannen min? -Ja.
-Har du hatt sex med min? -Nei.
Noen burde det.
Har du sagt til Michelle at kjærligheten varer evig?
Når du innså at den ikke gjør det, gjorde du hva du ville og rasjonaliserte det?
-Nei. -Greit. Da er det visst bare meg.
Jeg fikk nettopp vite at det ikke stemmer. Hva har jeg gjort?
Hans oppførsel har ingenting med hans kjærlighet til deg å gjøre.
Jeg møtte deg nettopp, og jeg vil gifte meg med deg.
Jeg skal legge den jævelen bak meg.
-Vil du vite hvorfor du ikke gjør det? -Gjerne.
-Han er bare misfornøyd med seg selv. -Hvorfor?
Man våkner en morgen og ser verden passere uten at man kan gjøre noe.
Da blir man en rivningskule.
Han er bare en nybegynner, Grace. Du kan stoppe ham, hvis du vil.
Jeg vil stå her resten av livet til du ser på meg.
Det var den eneste gangen jeg har gjort noe sånt.
Det var åpenbart.
Er du stolt over det? Jeg forstår ikke. Er du stolt over det?
Nei, jeg er ikke stolt over noe som helst.
Jeg har gjort noe grusomt, og jeg vet ikke hvorfor.
Jeg vet bare at du ikke må bekymre deg for at jeg skal gjøre noe sånt igjen.
-Hvorfor? -Fordi det ikke hjelper.
Hvorfor følte du at du måtte lete et annet sted?
Du skal komme til meg hvis du har spørsmål.
Jeg er jo alltid her.
Jeg vet det. Det har du alltid vært.
Jeg...
Jeg har såret den jeg elsker, fordi du er den som er der.
Hva?
-Hva? -Vent.
Jeg skal bruke resten av livet vårt på å forsikre at jeg vet hva du føler.
Om hva som enn skjer med oss.
Om hva du trenger av meg.
Og kanskje bare om tiden når den passerer.
Du tvang meg til å gjøre det med en annen.
-Hva skjer nå? -Du følger etter, og hun tilgir deg.
Hvorfor?
Fordi hun tror det beste livet hun kan få, er med deg.
Hvorfor stoppet du meg ikke?
Du har alltid vært mer interessant enn meg.
Jeg har alltid håpet at livet ville bli bedre fordi jeg kjente deg.
Det var aldri mulig å stoppe deg.
Jeg måtte bare leve med deg så lenge jeg kunne.
Du har jo blitt hos meg til nå.
Vi fikk en sønn.
Jeg elsker sønnen vår.
Bare du og jeg kunne ha skapt ham.
Ekteskap? Ja da.
Vi møter vårt livs kjærlighet. Det er det vi tror der og da.
Men så går tiden.
Hvor lang tid gir vi hverandre på å bli dem vi håper vi vil bli?
En dag våkner vi kanskje og ligger fremdeles ved siden av hverandre,
og til slutt forstår vi løftet vi ga
om å gi hverandre den beste resten av vårt liv.
Men hva om vi ikke kommer oss dit? Hva skjer med oss da?
Men det er ikke vår verden lenger, er det vel? Det er deres verden nå.
Hvor enn du går, dit går jeg.
Hvor enn du bor, der bor jeg.
Ditt folk skal bli mitt folk, og din gud skal bli min gud.
Der du dør, der skal jeg dø, og der skal jeg begraves.
I oppveksten var jeg usikker på om jeg kunne love noen resten av mitt liv.
Men her står vi.
Jeg tilhører deg. Hva som enn skjer, la det skje med deg.
Er du klar for å hoppe utfor stupet med meg?
Ja.
Ja!
Hva gjør du?
Tekst: Aleksander Kerr www.Firstlightmedia.com