У певні моменти свого життя ми втрачаємо над ним контроль,
і тоді нами керує доля.
Це і є найбільша на світі брехня.
Пауло Коельйо «Алхімік».
МОЛОДЯТА
Як жінці за сімдесят вдалося вийти заміж?
Усе розпочалося в локдаун.
Ну, я тут бачу лише себе.
І це не те, на що я хочу дивитись.
Даян, тебе не чути.
Що я маю зробити, щоб не бачити своє лице таким великим?
Тебе не чути.
Даян, у тебе вимкнений мікрофон.
Алексо, приєднайся до моєї зустрічі.
Гаразд.
- Привіт, дами. - Привіт.
Привіт.
Вів, ти що, увесь цей час жила в Артуровому кондо?
Дев'ять днів.
Це світовий рекорд.
Шер, ти що, п'єш на роботі?
Ну, формально, суд зачинений.
Тож тут лише ми з суддею Вокером.
Мій ресторан теж зачинений. Сказали, це може тривати два тижні.
Усе, я розібралася.
Чому я картоплина?
НОРМАЛЬНІ ЛЮДИ САЛЛІ РУНІ
Обговоримо «Нормальних людей»?
Які нам рідко трапляються.
Гей. Як вимкнути цю картоплину?
Одне можна сказати напевно:
це тривало довше, ніж будь-хто очікував.
«Неприборкана».
Болісна правдива історія про те, що у Вів під сподом,
якщо салон депіляції не скоро відчинять.
Там давно все лазером видалили.
Даруйте, уже 19:00.
- Ой лиш... - Дякую вам, медпрацівники.
- Так. - Дякую.
Ніхто так не насолоджується карантином, як ти, Вів.
Ми підтримували зв'язок
і одна одну в тяжкі миті.
Гляньте, кого виписали з лікарні.
Брюсе, у тебе чудовий вигляд.
Усе добре, лише невеличкий інфаркт.
Живемо помаленьку.
Більше не їмо чизбургерів.
О так. Але гляньте,
у мене є особливі коржики.
У формі аорти.
Ні.
- І святкували професійні досягнення. - Бо вона велика молодчина.
Ніхто цього не заперечить
Та-да.
Мене вже запросили провести три весілля.
Із заслуженим званням тільки на це й годишся.
Це так мило.
Це деградація.
Я вчилася не для того, щоб казати дітям колег: «Можете поцілуватись».
І, як багатьом іншим, час на самоті дав нам змогу спробувати щось нове.
Песимістичненько, але...
Я заквасила вдома огірки.
Я взяла папугу з притулку.
Його звати Сильвестр.
Ти хороший хлопчик?
Віддала Сильвестра в нову сім'ю.
І змусив зайнятися тим, що ми відкладали.
Тільки це й залишу.
Ну, добре, що не викинула бляшанку з-під кави.
Це Гаррі.
Гаррі?
Ну, так. Прах. Це прах Гаррі. Бачите?
Перед смертю він побажав стати лате?
- Не тримай його там. - Чекайте.
Краще тримати його на каміні в спальні Мітчелла?
Мабуть, твій померлий чоловік не таким уявляв своє останнє пристанище.
Повертайся в коробку. Ось так.
Ні. Піди розвій його десь.
Як мені це зробити?
Що, піти й розвіяти його над полем?
У нього алергія на коней.
Якийсь час здавалося, що це ніколи не закінчиться.
Мені сподобалось,
але якби я хотіла почитати про жінку, яка застрягла вдома,
повільно божеволіючи,
я б почитала власний щоденник.
Але всьому рано чи пізно приходить кінець.
Гарні були часи, так?
Найкращий ресторан у Брентвуді.
Найкращий у Лос-Анджелесі.
- Точно. - Так.
Ви такі добрі.
Я все одно збиралася на пенсію.
Приєднуйся до мене.
Це нудно, але... нудно.
Так.
Що ж, це був цікавий досвід,
але наш час на самоті нарешті завершувався.
І ось-ось мала розпочатися нова спільна пригода.
КЛУБ «50 ВІДТІНКІВ СІРОГО» ПРОДОВЖЕННЯ
Тук-тук.
Боже мій.
- Відчуття, наче це досі заборонено. - Ні.
- Ні. Я проти заборони обіймів. - Так.
Що тут сталось?
Ми дожили до віку, коли треба загортати меблі в плівку?
Ні. Ось що буває, коли не маєш чим зайнятись.
Я ще пробувала замінити плитку у ванній.
- Але не вийшло. - Он як?
Жах якийсь.
Агов.
Судде.
Ой, припиніть, я на пенсії, не треба формальностей.
Підійде й «Ваша честь».
Ніколи не думала, що так радітиму обіймам із тобою.
Ага, мені це часто кажуть.
Привіт!
О ні.
Боже мій.
Я така рада тебе бачити.
- Божечки. Привіт. - Привіт.
- Привіт, люба. - Привіт.
- І моя подруга. - Привіт, Худорлява.
Це так класно.
Як ти, Худорлява?
Я така рада.
Вів, запитання. Для чого тобі рукавички?
Плануєш пограбувати ювелірний?
Чи хочеш стати мімом-аматором?
Або й професійним мімом, якщо дуже захочеш.
Це була б цікава зміна.
Ну, взагалі-то, одна цікава зміна відбулася.
Ой лишенько.
Що це таке? Що?
О боже.
- Ти заручена? - Така гарна.
- Ти в це віриш? - Ні.
- Ага. - У мене стільки запитань.
Коли це сталося?
- Ну... - Зажди.
- Сядь і розкажи нам усе. - У подробицях.
Гаразд.
Божечки. Вів, це неймовірно. О ні.
Боже. Насправді це сталося вчора ввечері.
Не віриться, що це було вчора.
Ми повертались додому,
він заговорив про пропозицію,
а я сказала: «Якщо не зараз, то коли?».
Бо в наступні 50 років
він уже може не бути для мене таким привабливим.
А тоді ми опинилися перед ювелірним магазином.
Не встигла я оговтатися — ми в магазині й кажемо: «Зробімо це?
Заручімося?».
І ми заручилися.
- Ми заручені. - Боже.
Прошу вас.
За Вів і Артура.
Дякую.
- Будьмо. - Чудово.
Дякую, подруги.
Ви вже вибрали день?
Артур зробив це ввечері.
- Що? - Увечері освідчився.
- Сміятися з її дурних жартів... - Ні.
- ...бо вона наречена? - Гадаю, так.
- Так. - Шерон правду каже.
О, яка ти. Новий піджак?
Для мене новий.
Гадаю, його власник придбав його дуже давно.
Ну, я рада, що твоя вагіна не отримала почесного звання.
Хто цей щасливець?
Гадки не маю. Я знайшла його на задньому сидінні свого авто.
Хто знайшов, того й скарб.
Я не розумію, як це досі можливо.
Тепер розумієш, чому вона міняє кульшові суглоби.
Люди з механічними колінами мали б мовчати.
- Боже, дівчата. - Що? Що таке?
Хотіла вам показати, що я знайшла під час прибирання.
Ти прибирала? Що тут було до прибирання?
Дивіться. Думаю, це знамення.
Знамення? Гаразд. Що...
Це з поїздки, яка не відбулася.
Пам'ятаєте? Ми збиралися в Італію.
О, Італія. Боже мій.
Наша поїздка мрії. До того, як я завагітніла й усе зіпсувала.
«Пан Американ»?
Тільки уявіть, із цим ми могли сісти на літак.
Я не можу навіть на них дивитись.
«Здивуй Джанні.
Спробуй знову його чарівні фрикадельки.
Не живи у страху».
Боже. Ну все. Це не...
«Спробуй його чарівні фрикадельки»?
«Не живи у страху»? Наскільки ж вони великі?
Джанні. Хто такий Джанні? Тобто...
Він був красунчиком-італійцем на моїх кулінарних курсах
мільйон, а то й трильйон років тому.
Мабуть, зараз товстий і лисий.
- Вибач. - Не руйнуй мої спогади.
Хай там як, річ не в цьому, а в тому, що я це знайшла.
Заборону на поїздки зняли,
тож нам треба поїхати в Італію.
В Італію?
Я сюди ледве дісталася.
А мені взагалі нікуди не можна.
Я щойно заручилася. Чи ви забули?
Ось воно.
Зробимо це дівич-мандрівкою Вів.
У мене щойно буквально сироти виступили. Це ідеально.
Хочете бігати по Італії, як купка підлітків?
У книжці пише, що ігнорування знаків руйнує життя.
- Ми не можемо опиратись долі. - Не можемо.
Мені подобається ідея пити італійське вино та вітати Вівіан,
але хіба не можна робити цього тут?
Підтримую Шер.
Буде якось негарно залишити зараз Артура.
І моя маленька Гінсбург щось прихворіла.
Її теж негарно залишати.
Ви ж знаєте, що вже може не бути нагоди зробити щось подібне.
Така доля.
Дівич-вечір?
І ти сказала, що не поїдеш через мене?
Ні. Ну, так, я це сказала,
але не через тебе. Через нас.
- Через наші стосунки. - Це неправильно.
Не через «наші стосунки», а через заручини.
Я мала на увазі, що ми заручені.
Тож якщо я і поїду в Італію, то з тобою.
Так, я не проти,
але наші заручини не завадять подорожі з подругами.
Справді?
Вів, Господи Ісусе.
- Взагалі-то це святий Христофор. - О боже.
Він патрон мандрівників.
Якщо їдете в подорож, це правильне місце для початку.
Як тобі такий знак?
Ой-йой.
Вітаю, ви подзвонили до обдарованої пенсіонерки.
Слухай...
Нам треба поїхати в Італію.
Ти знову за старе? Я ж сказала, що не можу.
Я розповіла Артуру, що не поїду, щоб піднятися в його очах,
бо зважаю на його почуття, оскільки тепер ми закільцьовані.
Нема такого слова.
Закільцьовані, заобручені, не знаю.
Де ти?
У церкві.
Ти в церкві?
Шукаємо місце для весілля.
У тебе буде церковне весілля?
Надіюсь, вони не нариють на мене бруду.
Я в шоці, що тебе не охопило полум'ям, коли ти ступила туди.
Шерон, якщо ми не поїдемо, він подумає, що я його перевіряла
і що я думала, що він мене не відпустить.
Здається, ти забагато про це думаєш.
Я так не думаю. Думаю, нам треба поїхати.
- Гінсі. - Це Шерон. Привітайся.
Привіт, Шерон. Я радий, що ви їдете в Італію.
О боже. Чорт.
Шерон, ти говориш через гучномовець у церкві.
Гінсі.
Господи клятий боже.
Я тобі передзвоню.
Це ще одне знамення.
Я не розумію. Померла. Тобто направду померла?
Так. А як ще можна померти?
Хіба в котів не 9 життів?
Чекай. Шерон уже тут.
ВЕТКЛІНІКА
Кажуть, від старості.
Коли дитина помирає раніше тебе, це неприродно.
Золотце, мені так шкода.
Я на дзвінку з Даян. Перемкну на гучномовець.
О ні. Чекай. Ні.
- Я зараз ляпну щось не те. - Привіт, Ді.
У таку мить навіть моє ім'я звучить не так.
Гадаю, це може бути знаменням.
Так. Усесвіт змовився.
Тобто це... Боже. Справді? Он як?
А навіть якщо й ні, можемо обговорити це в Італії.
- Ти серйозно? - Я на пенсії, моя кішка померла.
Ми говоримо про поїздку в країну, яка виготовляє найбільше вин у світі.
Так, я серйозно.
Їдьмо. Я підключаю Вів.
Ми маємо поїхати в Італію.
Ти теж згодна?
- Шерон не розповіла, що сталося? - З кішкою?
Ні. З Артуром.
О господи. Він теж помер?
Даян.
Думала, ви продовжуєте одну тему.
Він вважає, що не їхати — неправильно.
Ну хіба це не мило?
Ти маєш вийти за нього.
І вийду. Але спочатку з'їздимо в Італію.
Можеш у це повірити?
Ти їдеш у Тоскану.
Боже.
І не кажи.
Ти перша у світі плюєшся на Тоскану.
Я не плювалась на Тоскану.
Гарна спроба.
Просто це все — такий абсурд.
Дівич-мандрівка? Що ми робимо?
Ну, Вівіан виходить заміж.
А це, знаєш, трохи шалено.
Як на мене, це романтично.
А ще шалено.
Ти маєш це визнати.
З нас лише ти була в шлюбі. Ти мені скажи.
Ні-ні. Я була вагітна. Це інше.
О, це так романтично.
Не настільки, як ніколи не одружуватись.
Агов? А як щодо поцілунку на прощання? Одненького...
Гаразд, одненький.
Забирайся звідси.
Ну все. Кохаю тебе.
ЛЮФТГАНЗА
АЕРОПОРТ ЛЕОНАРДО ДА ВІНЧІ
Нумо зробімо селфі.
Так.
Погляньте на це. Не віриться, що ми справді тут.
Обожнюю це місто. Рим.
- Рим. - Рим.
І не лише тому, що я випила дуо просекко на обід.
Я теж.
Я обожнюю все, що розсипається більше за мене.
Це ж неймовірно, скажіть?
Скільки туристів у цьому світі.
Чекай хвилинку. Ми і є туристки.
Так, але ми інші. Не такі очевидні.
Ні-ні. По бананці Судді так і скажеш: «Вона місцева».
Це називається поясний гаманець.
О, ну, це зовсім інша річ.
Так. І це не лише про моду, а й про зручність.
Слухайте, уже час?
- Що? - О так. Уже час.
- Добре. - Що?
- Зробімо це. - О так.
- О боже. Ви мене дивуєте. - Так-так.
А ти не дивуйся, це твій дівич-вечір.
МАЙБУТНЯ НАРЕЧЕНА
Так, і ми не дамо тобі цього забути, ясно?
Ще й фата.
- Господи. - Вітання нареченій.
- Дякую. - Дякую.
Боже, ти така гарна.
Ідеальна.
Я схожа на постового на перехресті.
Ні, постові тепер носять жилети.
Що він сказав?
Я намагаюсь це перекласти.
Знайшла. «Веккі» означає старий.
- Що? - Ага.
- Він назвав нас старими? - Так.
По суті, обізвав нас чорносливом.
Оце ж...
Я зараз спричиню міжнародний інцидент.
- Чекайте. «Дольче» — солодкий. - Ага. Що?
Гаразд. «Чим старіша лоза, тим солодші плоди».
Є порох у порохівницях.
- Так, є. - Так.
То що робитимемо?
Це дівич-вечір, ти знаєш, що це означає.
Це означає, що ми підемо дивитись на голих чоловіків.
Які тут правила? Куди пхати долари?
Здається, деякі з них — танцюристи з мого дівич-вечора.
Гляньте, які нігті.
Мені треба на педикюр.
«Я втратив руку».
Нік Кейдж «Влада місяця».
Овва.
Їй майже 2000 років.
Точно лягала під ніж хірурга.
У мене була така ж завивка в 1982-му.
На його захист скажу: тут трохи прохолодно.
Не засуджуй його.
Йому тисяча років, а твердий як камінь.
О боже.
Що це Брюс робить?
Хвилинку. Ти за ним шпигуєш?
Ні. Мені прийшло сповіщення. На кухні якийсь рух.
Бекон?
О боже. Він не може...
Він що, божевільний?
Брюсе?
Керол, ти мене до біса налякала.
Брюсе, ти знаєш, тобі не можна бекон.
Ні, це не те, що ти подумала.
Я бачу, як ти ховаєш за спиною бекон.
Неправда.
Ніякого бекону.
Брюсе, я тебе бачу.
Я ніколи такого не бачила.
Я така щаслива, що ми поїхали.
Я теж.
І я.
О, дивіться. Ось воно. Це Віа дей Коронарі.
Що таке Віа дей Коронарі?
Ця вулиця.
І що?
Вона гарна, і ми нею підемо.
Здається, у цьому місті нема негарних вулиць.
- Нема. - Це правда.
Думаю, що ні. Дивіться.
АТЕЛЬЄ З ПОШИВУ ВЕСІЛЬНОГО ОДЯГУ
Це знак?
Гадаю, так.
Я вважаю, це точно знак.
Це буквально знак. «К'юзо» — зачинено.
Бляха-муха.
Ви, певно, наречена.
Як ви дізналися?
Дівчата, що ви накоїли?
Вітаю в моїй невеличкій майстерні.
Овва.
Отакої.
- Ну, опишіть мені сукню. - Овва.
Кажіть усе, що спадає на думку.
Сексуальна, але традиційна.
Сексуальна. «Натуральменте». Звісно.
І вічна.
Слушна думка.
Коли через 50 років дивитимешся на свої фото,
краще щоб не виникало думки: «І чим я тоді думала?».
Чао. Можна запропонувати вам просекко?
Так, ще б пак. Мені.
- І ти теж не відмовишся. - О так.
Нумо розважатися, дівчата.
- Так. - За розваги.
Розкішна.
Це вона?
Гей, стривай. Не хапай першу-ліпшу.
Тобі від цього не втекти.
Ця занадто... весільна.
Наступна.
Ти як Г'ю Гефнер.
Недостатньо весільна.
Іди перевдягнись.
Наступна.
Дуже дякую.
Боже, я подала б тебе на Різдво.
О боже.
Добре. Менше пташок. Наступна.
Хтось інший наступний.
Добре. До чужого монастиря...
Більше жодної не приміряю, поки ви теж не влізете в цей кутюр.
Ти від цього не втечеш.
Поправочка. Я в це не влізу.
Ґрейс.
- Знаєте... - «Сі». Я знаю ту саму.
- Та-да. - О бо...
Відчуття, наче щойно вилізла з багажника кадилака.
Судде, а ви гарна.
Ага, була б, на ярмарку в часи Ренесансу.
Даян, дивись.
Я направду подумала, що це ти.
- Краса. - Це...
То що скажете?
Ви мені не подобаєтесь.
Чорт забирай.
Шикарна.
Даян, ти схожа на себе більше, ніж будь-коли.
Ми надішлемо її фото Мітчеллу.
Ні. Чекай. Ти здуріла?
- Пізно. - Будь ласка, не надсилай.
Шерон, відміни.
Те, що я можу вимкнути маску картоплини,
не робить мене Стівом Джобсом.
Тобто...
Ще одна сукня майбутній нареченій.
Добре. Мені треба більше пити.
Боже мій.
Ого.
Не може бути.
Нічого собі.
Божечки. Я б одружилася на тобі.
Мати рідна, Вів. Ти неймовірна.
Такою нареченою ви себе завжди уявляли?
Я ніколи не уявляла себе нареченою.
Що кумедно, бо ми завжди проводили весілля у «Квінн-Генрі»,
але я ніколи не уявляла свого.
Як відчуття?
Гарний матеріал.
Знаю. Так.
Він найкращий, але...
Як ви почуваєтесь?
Це воно?
Що думаєте?
Ідеальна сукня.
- Дійсно неймовірна. - Так?
Беремо.
Так.
- Гей. Так. - Он вони.
Що замовили?
Ви знали, що Мітчелл — це Мікеланджело?
І...
Артуро звучить набагато сексуальніше, ніж Артур.
В Італії все сексуальніше.
Ну, я так точно.
- Правда, Джузеппе? - Авжеж.
О боже.
Це Мітчелл.
Ти надіслала те фото.
- Що? - Що?
«Справжній витвір мистецтва. Сукня теж непогана».
Гарно сказано.
Цей чолов'яга. Боже.
- Гей, будьмо. - Гей, будьмо.
- Будьмо. - Будьмо.
Ось так.
Рим чудове місто для прогулянок,
але ще краще для розпивання вина.
Це правда.
Ти так кажеш про кожне місто.
Що? Ні. Не кожне місто підходить для прогулянок.
Найкраще для них — Венеція.
Обожнюю Венецію.
Їдьмо?
У... Венецію?
Авжеж. Поїздка у Венецію — завжди правильне рішення.
У мого друга там чудовий готель.
А де в тебе нема друга з готелем?
Ну, небагато де.
Я вважаю, нам варто дотримуватися плану й поїхати в Тоскану.
Венеція — найособливіше місто у світі.
Скарб Італії.
Хіба персонаж в «Алхіміку» не шукав скарб?
Усесвіт каже, що треба туди поїхати.
А не вуличний художник каже?
Без образ.
А я кажу, що це знак. І це мій дівич-вечір, чи ви забули?
Судде, може, ти хочеш це відхилити?
Це абсурд.
Це на мені тут стрічка,
тож моє слово — закон.
Новий план. «Андьямо а Венеція»!
У цьому плані є час для сну?
А 18:00 слушний час для сну в дівич-вечір?
- Само собою. - Так?
Дуже стандартний час.
Гаразд. Завтра виїдемо раненько.
«Беліссіма».
Для цієї красуні.
Отакої, ти дійсно сексуальніша в Італії.
Наче дивлюсь на себе в дзеркало.
Ага.
Дякую.
ЦЕНТРАЛЬНИЙ ВОКЗАЛ
Дякую. «Ґрацьє».
Подивимось. Де Венеція?
Ми їдемо...
- «Чао, раґацце». - Привіт.
«Пріма классе»?
- «Сі». - Так, звісно, першим класом.
- Куди їдете? - У Венецію.
- Венеція. - Венеція.
- «Мольто бене». - «Ступендо».
Ми донесемо ваші валізи.
- Дозвольте нам. Ми допоможемо. - Дякую.
Так.
Венеція. Ще купа часу.
Це так мило з вашого боку. Дякуємо вам.
Дуже вам дякуємо.
- Де Венеція? - Бачиш Венецію?
- Я там нічого не бачу. - Он Венеція.
СТАНЦІЯ ВЕНЕЦІЯ САНТА-ЛУЧІЯ
- Дякуємо. - Дякуємо.
Отакої.
- Ходімо, народ. - Ага.
- Гаразд. - Добре.
Даян, подаси мені сумку?
Зачекай-но. Ні.
О боже. Я не ба... Її тут нема.
А де вона тоді?
Усе гаразд?
Я не можу знайти сумку.
Моя при мені.
Але зараз не час зловтішатися.
Може, її вкрали?
Я тут нікого не бачив.
Так, Керол, ти точно ставила її туди?
Мені здалось, що так.
Боже мій.
Чекайте.
Дякую.
Я вже хвилювалась, що нас обікрали.
Пане, а де нам знайти наш багаж?
Що значить «ваш багаж»?
Ті сумки, які ми віддали носильникам у Римі.
Я перепрошую, але в нас не працюють носильники.
А коли вони у вас працювали востаннє?
У 1976-му.
ПОЛІЦІЯ
ДЕРЖАВНА ПОЛІЦІЯ
Не дивно, що носильники здивувались моїм чайовим.
Мабуть, люди рідко платять, щоб ті вкрали їхній багаж.
Мені просто не віриться. Я не можу втратити ту валізу.
Знаю, це прикро, люба, але це не кінець світу.
Ти не розумієш.
Це ж добре, купимо тобі новий одяг.
Усе можна замінити.
Ні, аж ніяк не все.
Слухай, Даян, мені здається, ти занадто гостро реагуєш.
У тій валізі прах Гаррі.
- Що? - Так.
Божечки.
Ти притягнула його прах на дівич-вечір?
Ти здуріла?
- Ви казали не лишати його в шафі. - І ти взяла його в Італію?
- У багажі? - Як серійна вбивця.
А це законно?
Ти мене питаєш?
О так.
Ага. Добридень.
Що ж, ми склали заяву.
Добре, і...
Як щось знайдеться, ми вам повідомимо.
І це все?
Ми тут дві години просиділи, а це все, що ви можете?
Ні, не все.
Мені вас дуже шкода. Прошу сюди.
Вам нас шкода?
Нам не треба вашої жалості.
Ні, нам достатньо вашої лінивої роботи.
А скажіть таке.
Чисто гіпотетично, якщо знайдете валізи, ви будете їх оглядати?
Я не маю звички нишпорити в жіночих речах.
Чудово. Добре.
Гаразд. Ще раз вам дякую.
Зачекайте, синьйоро.
Ви забули сукню.
О боже.
Трясця. Це ж моя сукня. Дуже вам дякую.
У вас тут весілля?
Ні, це дівич-мандрівка, але подруги повели мене купити сукню в Римі.
- Які хороші подруги. - Так.
Навіть та, що критикує.
Ага, що ж.
Синьйоро, будь ласка.
Візьміть брошурку.
ОБЕРЕЖНО! НЕ СТАНЬТЕ ЖЕРТВОЮ
Щоб ми не зустрілися ще раз.
Ну, дякую.
Це зараз дуже помічна річ.
Ну, це точно незаконно. Сто відсотків.
Чим ти думала?
Я хотіла зробити йому приємно. Він завжди хотів побувати в Італії.
Яка мила ідея.
А ще божевільна.
Так, тепер я це розумію.
Але плюс у тому, що без валіз ходити значно легше.
- Ага. - Говори за себе.
У мене із цими речами повноцінне тренування верхньої частини тіла.
Пам'ятаєте, як у «Алхіміку»
персонажа пограбували і він усе втратив?
Я зараз йому не співчуваю.
І я теж.
Він сказав, що в нього був вибір:
вважати себе жертвою грабіжника...
Або ж шукачем пригод і скарбу.
Ми і є жертви грабіжника.
А ще шукачки пригод.
- Боже мій! - Як тут гарно.
- Чао, Софіє. - Чао.
З поверненням.
Дами, запевняю вас, тепер ви в надійних руках.
Дядько зробить усе заради цієї жінки.
- Це дуже мило. - Ну, це правда.
Вам пощастило, бо весілля,
заплановане на вихідні, скасували,
тож найкращі номери — ваші.
Весілля відмінили?
Так, тут було багато драми.
Крики, плач,
навіть сукня горіла.
Он як?
А це наш бутик. Я попереджу їх, щоб очікували вас.
У мене є таке ж блакитне.
Ось ваші ключі. Мабуть, хочете відпочити.
Дякуємо.
Як побачите дядька, передайте від мене вітання.
Авжеж.
Як щось буде потрібно, звертайтеся.
- Дякуємо. - Дякуємо.
- Чао. - Чао.
То її дядько зробить усе заради тебе?
Ну, був час 15 років тому,
коли я б теж зробила все заради нього.
У сексуальному плані.
Дякуємо за уточнення.
До речі, це через нього мені замінили коліно.
- Отакої. - Яка відданість.
Яка жертва.
Вона — сучасна Мати Тереза.
Тільки цю частину про Мати Терезу історія замовчує.
На колінах вона не просто молилась.
Щоб ви забули про всі негаразди.
Це не завадить.
Даруйте. Я випадково підслухав.
Що у вас сталося?
Невеличка неприємність на вокзалі.
У мене й подруг украли багаж.
Це не зовсім «невеличка» неприємність.
Увесь багаж? Гаманці та паспорти теж?
Я вас прошу. За дурненьку мене маєте?
Неймовірно.
З мене її ніхто не зніме. Ніхто.
Мабуть, знадобляться вправні пальці.
Ну, оскільки ми вже почали цю гру, я покажу вам свою.
Серденько, не калатай так сильно.
Ні, я просто кажу, тобі треба уникати стресу.
Я на тренувальному полі. Це ненабагато важче, ніж дрімати.
Золотце, слухай,
я точно не можу приїхати до тебе?
Брюсе, ми це обговорювали.
Це небезпечно.
Знаю, просто, я тут подумав...
Завтра їдемо в «Ла Тоскана».
«Ла Тоскана»?
Це Тоскана італійською.
Я подумав, ти про ресторан на Сан-Вісенте.
Навіщо мені про нього згадувати, коли я в Італії?
- «Італі»? - Що?
«Італі». Це ресторан у Сенчурі-Сіті.
Я жартую про ресторани, бо сиджу тут на суворій дієті, люба.
Ясно. Я зрозуміла.
Ну, якщо мені треба пояснювати жарти, то це вже не смішно.
Може, припинимо жарти про ресторани?
Я ж не жартую про ангіопластику.
Ой леле, краще б жартувала.
- Дівич-мандрівка? - Так.
Мені здається, я не знаю нікого, хто робив таке останні 20 років.
А чому б і ні?
Серйозно?
Ось так я хочу проживати життя.
У мандрівці?
Звісно.
І зі щоденною афірмацією «А чому б ні?».
Я спочатку почула «Зі щоденним вживанням вина».
І подумала собі: «Гаразд».
Ну, це непогане поєднання.
«Вино і чому б ні?»
Таку назву матиме моя автобіографія.
Обіцяю купити перше видання.
Ловлю на слові.
Господи. Глянь на неї.
І на секунду не можна залишати саму.
Вони як бджоли на мед.
- Чао, дівчата. - Привіт.
- «Буонасера». - Привіт.
Це Узман.
Чао. Дуже радий знайомству.
Хто з вас майбутня наречена?
Точно не я.
О ні. Вона скоро спуститься сюди.
Мабуть, ви дуже цьому раді.
Чудово, що ви приєднаєтесь до нас сьогодні.
- Сьогодні? - Так, я спланувала нам вечір.
- Супер. - Ага.
Це буде...
Як ти казав?
«Справжній італійський досвід»?
Чекайте. Ми підемо в «Олів Ґарден»?
Вибачте.
Повірте, це буде того варте. Чудова їжа, прекрасні люди.
І вони не проти, що прийдуть чотири незнайомки?
Це Італія.
Для красивих незнайомок завжди є місце.
А він нічогенький.
НА ЖАЛЬ, ТЕПЕР ДОВЕДЕТЬСЯ КУПИТИ НОВУ БІЛИЗНУ.
БІДНЕНЬКА. ОСКІЛЬКИ МИ ОДРУЖУЄМОСЬ,
ПОШУКАЙ ЩОСЬ ІЗ ФЛАНЕЛІ...
АБО З ЯКОГОСЬ МІЦНОГО ПОЛІЕСТЕРУ...
ХА-ХА. ЯК СПРАВИ В НЬЮ-ЙОРКУ?
МІСТУ ТЕБЕ БРАКУЄ.
А КОМУСЬ ІЗ ЙОГО ЖИТЕЛІВ?
Я ПРОВЕДУ ОПИТУВАННЯ, А ТОДІ ВІДПОВІМ...
Лишень, поглянь!
Боже мій.
Ви організували цю вечерю за рекордний час.
Це було простіше, ніж ти думаєш.
І ми навіть запросили музикантів.
Глянь!
Сподіваюсь, ти любиш таку музику.
Привіт.
Ми вирішили піти в ювелірний,
а тоді незчулись, як заручились.
Це надзвичайно романтична історія.
Дякую. А ти одружений?
Ні, але знаю, як це.
Не сподобалось?
Ну, це було як викрадення автомобіля.
Хоч і не зовсім усе було погано.
Ви всі заміжні?
Заміжня.
- Не заміжня, але й не самотня. - Ага.
- Є пара. - Серйозний хлопець.
Так. Ну... Не знаю.
Хлопець, дівчина — це по-дурному звучить.
Ми ж не в школі. Я застара, щоб бути чиєюсь дівчиною.
Ти жартуєш?
Бути дівчиною — найкраща річ у світі.
- Неправда. - Правда.
Бути дівчиною — це сексуально. Захоплююче.
Це означає, ти когось любиш і віддана йому,
але все ще маєш власне життя.
Не підкорилася суспільним умовностям.
Суть у виборі. Ти обираєш бути в стосунках.
Але можеш піти, коли тобі заманеться.
І це ти майбутня наречена?
А як щодо тебе?
Вона не зайнята.
У кожній групі має бути така.
А я та, кому треба у вбиральню.
Перепрошую.
Узмане, чим займаєшся в Італії?
Філософією.
Я викладав філософію.
Зараз насолоджуюсь пенсією.
Тому можу собі дозволити проводити стільки часу тут.
- Чао. - Чао, шефе.
Дякуємо, що знайшли нам місце.
Я щиро цьому радий.
Перейдімо до просекко.
Воно підготує рецептори.
- Дякую. Ага. - «Преґо».
Що привело вас у Венецію?
Низка непередбачуваних подій.
У цьому все життя.
Я трохи загубилась.
Овва. Нічогеньке декольте.
- Перестаралась? - Ні, усе добре.
Ні, зовсім ні.
Стоп.
Кароліно?
Джанні?
Джанні, це ти?
«Сі»!
Очманіти. Що ти тут робиш?
Я? Я тут живу. Це моя кулінарна школа.
Зачекай. Це той Джанні?
Той самий?
Це той Джанні.
Не товстий і не лисий.
- Божевілля. - Я чула про ваші фрикадельки.
Повірити не можу. Яка ти.
А, ну, це нова сукня,
і, мабуть, завідверта для цього вечора.
- Хотілось трохи розважитись. - Ти красуня.
- Дякую. - Мати рідна.
Дякую. Це неймовірно.
- Ого. - Ого.
Так.
А ось дещо для розігріву апетиту.
Здається, тут і без того вже дехто розігрітий.
Насолоджуйтесь. Мені треба...
Голова крутиться.
- Я багато що поклав би тобі до рота. - Не дочекаюсь.
Краще не перегрівати твій качуко.
- Перепрошую. - А це вже запізно.
Навіть мій качуко вже перегрівся.
І мій теж.
Це була найкраща страва.
Не віриться. Як таке можливо?
Якби я писала книжку,
ти б у мене переспала з ним заради рецепту цього соусу.
Випивка.
Божечки. Здається, мені вже досить.
Припини. Це твій дівич-вечір.
ЛІМОНЧЕЛО
- І скоро буде лише веселіше. - Дякую.
Веселощі, так?
У дусі Крістіана Ґрея.
Ти можеш у це повірити?
А я казала їхати в Італію!
Боже мій!
Гляньте на неї.
Грай!
Оце так вечір.
Я думав піти прогулятися біля причалу,
якщо ти не проти.
Здається, мені скоро час іти спати.
Ти трохи задоросла, щоб лягати до якогось часу.
Уважатимемо це компліментом.
Було б чудово. Дякую.
Ходімо?
Ось Шерон і пішла.
Шеф-кухар Джанні сказав, якщо хочете, можете оглянути його «кучіна».
- Вибачте. Його «кучіна»? - Так.
Це кухня в перекладі.
Мабуть, велика, еге ж?
Ну, це ж кулінарна школа.
Він сказав, що ви можете приходити, коли захочете.
Це так мило.
Скажіть йому, вона радо прийме запрошення.
А краще неодноразово.
Господи боже.
Знаєш що? Ти...
Я дійсно хочу побачити його «кучіна».
То йди.
- Але не роби те, що зробила б я. - Так.
А це дуже гарна порада.
Це просто кухня.
Аякже.
І ось залишились ми двоє.
Ага.
Агата Крісті.
Точно.
Ой, леле.
Оце ж деньок був. Це ж просто...
І не кажи.
Утрачений багаж.
Хто б іще міг утратити людський прах?
Не знаю. Краще залишати деякі скелети в шафі, так?
Боже мій.
- Ага. - А ти?
Маєш чоловіка. Заручена.
Ага.
Мій...
Мій сольний акт нарешті підходить до завершення.
Божевілля.
- Особливо для мене. - Так.
Так, це правда.
Ні, припини. Хто я така, щоб засуджувати?
Але так, я спочатку це подумала.
Та знаєш що? Я вважаю, те, що ти робиш, до біса неймовірне.
І я щиро за тебе рада.
- Ти п'яна. - Ні.
Ні, я серйозно.
Ну, гаразд, може, трохи. Але я це серйозно.
Не знаю, як ти це робиш.
Ти пішла проти правил і навіть не озирнулась назад.
Та ти найвідважніша з усіх, кого я знаю.
І мені пощастило мати таку подругу.
Боже, ти точно п'яна.
- Навіть не можеш прийняти комплімент? - Ні.
Але це правда.
Мені забракне сміливості зробити таке.
Ну, дякую тобі.
- Я справді вдячна. - Так. Дякую.
Слухай, весела в нас поїздка, так?
Якби ти не заручилася,
не знаю, чи я б колись познайомилась з Італією.
Що думаєш?
Не віриться, що я майже не поїхала.
Лише одне запитання...
Як ми все це зіпсуємо?
Не знаю.
Якщо продовжуватимемо псувати, як уже зіпсували,
то я дуже цього чекаю.
Ага.
Але спочатку — сон.
- Так. Мені потрібен сон для краси. - Ага.
Знаєш, оце все саме красивим не стане.
Гадаю, це робота багатьох вправних майстрів.
Так, їх достатньо для створення профспілки.
Зрозуміло.
«У світі стільки міст, у яких стільки забігайлівок,
а вона зайшла в мою».
«Касабланка». Пам'ятаєш?
Пам'ятаю.
Мій перший раз був із тобою.
Що?
Справді?
Ні. Я про... фільм. Уперше дивився цей фільм.
Навряд чи ми його колись додивились.
Улюблена частина.
Не кінець. Те, чому ми не додивились...
Зараз я зрозуміла, про що ти.
Слухай, ти маєш мені дещо пояснити.
Ти живеш у місці, де нема доріг,
але на твоїй кухні трейлер.
У цьому нема ніякого сенсу.
Але в цьому й суть.
Думав, він викличе в мене бажання кудись поїхати.
Але ні. Лише приніс задоволення від життя тут.
Розумію.
Тут неймовірно гарно.
«Ґрацьє».
Ти, мабуть, теж досі шеф-кухарка, так?
«Сі».
Я відчув.
Он як? Відчув?
«Ассолютаменте. Сі».
Твоя аура.
На «кучіна» все тут і зараз.
У цьому моменті.
Бачу, ти це розумієш.
Ніяких турбот про минуле
чи майбутнє.
Грапа.
Це про насолоду сьогоднішнім днем.
«Салюте».
Це означає: «За столом час...».
«За столом час завмирає».
Ти знаєш це прислів'я?
Воно було на стіні мого ресторану.
Серйозно?
Це знак.
У тебе унікальна посмішка.
Я її не забув.
- Сфоткаємось? - «Сі».
«Кванто сей белла».
Джанні, ти теж нічогенький.
То на скільки ти у Венеції?
На жаль, завтра ми вже їдемо.
Тоді краще не гаяти часу сьогодні. Так?
Скажи, коли змучишся.
Я можу займатися цим усю ніч.
«Мамма міа».
ПОЛІЦІЯ
Ані руш.
Що ви робите?
Це я винна.
Синьйоро Подруго нареченої.
От чорт.
Ви стоїте посеред каналу.
Отакої.
До речі,
я сьогодні обізвала вас лінивим,
забираю ці слова назад.
Ти обізвала його лінивим? Чому?
Як не дивно, я не очікувала ще раз із ним зустрітись.
Може, ви могли б нас відбуксирувати?
Може, ця синьйора доставить вас до берега.
Бач, який він лінивий?
Я все чую.
Гарний був вечір?
Не питай.
А в тебе?
Теж.
Ми займалися пастою.
У трейлері.
І я займалася пастою.
У човні.
Гей.
Гарно вчора час провели, еге ж?
Дай мені хвилину.
О, які люди. Дивіться, хто прокинувся.
Доброго ранку.
Що сталося?
Ой, леле. Шерон, певно, ще гірше?
«Буонджорно».
Біскотті.
- Гляньте, яка бадьора з самого ранку. - Ага.
Годинник каже, що сьогодні я спала на 96 балів.
Годі вже кричати.
Може, варто змінити плани й залишитись тут ще на одну ніч?
Ні.
Гаразд. Отакої.
Час їхати в Тоскану, га?
Знову сядемо на поїзд?
Забудь про них. Нас там пограбували.
Узагалі-то, нас пограбували на вокзалі.
Узагалі-то, ми самі віддали свої речі на вокзалі.
- О так. - Мені.
Дякую.
ФЛОРЕНЦІЯ 131
- Джанні мені написав. - Божечки.
- От покидьок. - Думала, ми щось збили.
- Ага. Ні, це... - Ні, ви не розумієте.
Він надіслав купу вчорашніх фото з нами.
І що?
А зараз мова про оголені фото чи...
- Ти здуріла? Ні. - Ну...
Тепер їх побачить Брюс. Вони будуть на моєму айпаді.
- О боже. Ні. - Що таке?
- Що? - Його божевільна ламана англійська.
Джанні написав...
- Що я добре замісила його тісто. - Боже.
І це було дуже приємним закінченням вечора.
Божечки.
- Офігіти. - Який жах.
- Лишенько. - Боже, це так смішно.
- Трясця. Треба подзвонити Брюсу. - Ще.
Чому не з'єднує?
Усе ще не можу додзвонитися.
Нічого такого не було ж, правда?
Ну, так.
Ну, ми фліртували, але я не...
Місила його тісто.
Ні.
- А його фрикадельки? - Ні.
Я серйозно.
- А хотіла? - Ні.
Я просто хотіла розважитись.
З Брюсом я не можу так розважатися.
Звісно, ні.
- Ні. Не в цьому плані. - Добре, вибач.
Що? А як тоді?
Так, щоб не треба було хвилюватись, що мій чоловік ось-ось помре.
Просто... Що тоді? Як я тоді житиму?
Одна річ утратити ресторан, але я не можу втратити Брюса.
Ясно. Найкращі друзі, болісне кохання.
Ти ж розумієш, що проблема в тобі?
Що ти таке кажеш?
Ти настільки боїшся Брюсової смерті,
що не даєш собі та йому жити.
Серйозно, він, певно, у захваті, що ти поїхала сюди.
Тюремна наглядачка покинула свій пост.
Мабуть, зараз відчув смак свободи.
- Ага. - Нехай вже спробує той бекон.
- Справа зовсім не в цьому. - Дійсно?
Справа саме в цьому,
а ти не бачиш.
Хочеш правду?
«Ти не витримаєш правди!»
Вибачте, ви мене спровокували.
Правда в тому,
що в якусь мить Брюса не стане.
Я не думаю, що хтось із нас хоче, щоб, згадуючи минуле,
ти усвідомила, скільки часу ти розтринькала через страх.
Годі тобі вже!
- Вів! - Крапка.
Для твого ж добра.
У тебе чудовий люблячий чоловік.
Ви обоє живі та щасливі.
Припини намагатись контролювати неконтрольоване.
Життя непередбачуване,
і жити варто саме через його сюрпризи.
Ми цілі. Усе гаразд.
- Знаєш, це ті самі сюрпризи. - Боже.
Що за машина така без запаски?
Ця машина.
Знаєте, я ніколи не їздила автостопом.
Ну, мій обмежений досвід підказує, треба щоб хтось проїжджав повз.
Ну, добре хоч дощу нема.
Навіщо ти спокушаєш долю?
Нема ніякої долі, забула?
Ще рано обговорювати, кого ми з'їмо першою?
Думаю, ми всі знаємо кого.
Гей.
Це дійсно недобре.
Ага, ми знаємо.
Ні, це дійсно недобре.
Дякую за цю свіжу інформацію.
Нам треба дістатися Тоскани.
Ну, так, але не варто починати панікувати.
Ми ж не поспішаємо.
Можемо просто розслабитися.
Я розслаблена. Але нам треба починати йти.
- Йти? - Так.
До Тоскани?
Як почнемо зараз, прийдемо туди до ранку.
Тож вставайте і ходімо.
Гаразд, не будемо...
Ні, будемо!
З мене цього досить, ясно?
Це сталося, але ще є час. У нас є час.
- Заспокойся. - Ні.
Нам треба в Тоскану.
Ми не не потрапимо в Тоскану.
Даян, серйозно, розслабся.
Я спокійна і буду ще спокійнішою в Тоскані.
Що?
Що це був за погляд?
Що в біса відбувається?
Гадаю, треба їй сказати.
Сказати що?
Я так не думаю.
Так.
Ну, тепер доведеться.
Так. Доведеться. Ви маєте сказати. Що таке?
- Ну... - Що?
...ми маємо потрапити до Тоскани, бо там чекає Артур,
і у вас завтра має бути весілля.
Що ти сказала?
Він не хотів обтяжувати тебе весіллям.
І коли почув про поїздку, він придумав план.
Дуже милий і продуманий план.
А ми все псуємо своїми смертями на узбіччі.
Хвилиночку. Артур у Тоскані?
У готелі. Усі прилетіли.
Усе сплановано і готово.
Тобі нічого не треба робити.
Лише приїхати. Ми за це відповідали.
І ми все ще встигаємо,
бо весілля заплановано на завтрашній ранок.
Тож сюрприз! Га?
Вона нічого не каже.
- Думаєте, вона зла? - Може, трохи в шоці.
- Вів? - Про що думаєш, Худорлява?
Трясця!
Ну, хоча б заговорила.
- Трясця. - Йой.
Весілля-сюрприз, а тут така халепа.
Ви не бачите, що це знак?
Серйозний знак, що це все приречено.
Ні. Це не так.
Ми туди потрапимо.
Саме так, бо в будь-яку хвилину
на цій дорозі з'явиться машина, і ми поїдемо.
Ну...
А як не з'явиться?
Здається, світ налаштований проти мене.
Дівчата, послухайте, може, цього дійсно не має статися.
І я маю припинити ігнорувати всі попереджувальні знаки.
Чекай. Помовч трохи.
- Ні. Вона це слушно зауважила. - Дякую.
Чуєте?
- Що? - Я не чую.
- Божечки. Дивіться. - Дивіться!
Машина!
- Добре. - Боже.
Підбадьортесь, дівчата. Нам ще на весіллі гуляти.
Не впустіть її.
Як тобі такий знак?
Удача повернулась до нас.
Дякувати богу.
Пане поліцейський?
- Добрий вечір. - Вітаю.
«Буонасера, синьйоре».
Що?
Ми просто...
Секундочку.
«Парлате італьяно?»
- Ні. - Ні.
Ви мене здивували.
Поліціянт-красунчик на дорозі.
Ну, до справи. Скидай сорочку.
- Що? Ні. - Ні-ні, Вів.
Що? Хочеш почати зі штанів?
О, ні. Ти не розумієш.
Ясно. Хочеш, щоб я допомогла?
Ні! Що ти робиш?
Ні. Чекай.
Покажи приховану зброю.
- Ні, Вів. Стій. - Вів.
Ігноруй її.
Він не стриптизер.
Ага. Гарний жарт.
Вибачте,
але це наша машина, і в нас нема запаски,
тож ми хочемо їхати автостопом.
Автостоп.
- Ясно. - Так.
Яка невинна помилка.
У свій захист скажу, від вас було багато сюрпризів.
Та годі вам. Ви ж його бачили.
Я їх давно не бачила,
але він трохи нагадував виконавця екзотичних танців.
Він пішов не тим шляхом.
Гарна в нас була подорож, так?
Ми перейшли межі здорового глузду.
За кого ми себе маємо? За Rolling Stones?
Думали, що зможемо вічно бути крутими?
Це мало статися.
І сталося.
Це Всесвіт тисне на кнопку роз'єднання нас з Артуром
раз і назавжди.
Найкращі друзі, болісне кохання.
Годі в усьому звинувачувати Всесвіт і долю.
Ти сама робиш вибір.
Що?
Ми поїхали сюди не через долю,
а тому, що вже 50 років найкращі подруги.
Ми допомагаємо одна одній.
Не доля відправила нас у цю поїздку, а наша любов одна до одної.
Любов і чудові працівники «Люфтганзи».
Приємний був політ.
Ти виходиш за Артура не через долю,
а завдяки своїм старанням.
Ти віддана йому. Ти його кохаєш.
Це неабищо, і ти маєш цим пишатися.
Вона правду каже.
Тобі слід прислухатися до неї.
- Ага. - А тобі ні?
Гадаю, у мене трохи інша ситуація.
- О боже. - Що?
Починається.
Дай я дістану свою скрипочку.
Що?
Гей. Найкращі друзі, болісне кохання.
Ти завжди вдаєш із себе жертву.
Що ти таке говориш?
«Я вагітна, я не можу цього зробити».
«Я заміжня, я не можу цього зробити».
«Я не можу спробувати цього зробити, бо зганьблюся».
Ти знаходиш виправдання, щоб чогось не робити.
Досить.
Добре, гаразд. Так.
Що?
Гаразд. Я вас зрозуміла.
І ви маєте рацію.
Добре.
- Критикуй мене. Моє болісне кохання. - Що?
Відверто кажучи...
- Гадаю, у тебе все чудово. - Так.
Так. Нічого на думку не спадає.
Ти кохалася у водному таксі у Венеції.
У тебе було неймовірне життя.
Але не бери ще одного кота.
Ні.
Ну ось, починається.
З нами завжди буде наша Венеція. Так там казали?
Париж.
«З нами завжди буде наш Париж». Це з «Касабланки».
Але Венеція теж підходить.
- Гаразд. - Боже мій.
Упевнена, міцний сон піде нам на користь.
На щастя для нас, міцним не буде.
ДЕРЖАВНА ПОЛІЦІЯ
Так, так, так.
І хто це тут у нас. Синьйора Порушниця порядку.
Боже. Знову ви?
І я так кажу.
У мене погані новини.
Соковичавлювачка зламалася, тож сьогодні ніякого фрешу?
Це жарт. Ви їх не розумієте?
Він тобі починає подобатись.
Ріко.
Дивіться, що він отримав від «Треніталії».
Це повернули з вашою біркою від багажу.
О боже.
Та ви жартуєте.
Прах?
Ви знаєте, що це незаконно?
Ми здогадувалися.
Боже. Це весілля приречене.
Весілля?
Це ж дівич-мандрівка, чи ні?
Весілля-сюрприз.
Її перше весілля.
Мені шкода.
Можна не бути таким грубіяном.
Мені дійсно шкода.
Хоча, озираючись назад, краще б я пропустив своє перше.
Може, це на краще.
Ні. Це весілля мало статися.
Ну, очевидно, що ні. Ми приречені на провал.
Я не створена для шлюбу. Думаю, ми всі із цим згодні.
Шефе, ви раді, що взяли участь у завершенні казки для цієї жінки?
Вам це приємно?
Взагалі-то ні.
Але таке життя. Несправедливе.
Не завжди воно приємне.
Але що я зроблю?
Усі завжди думають, що не можуть нічого зробити.
Мене це вже дістало.
Усі завжди просто розводять руками і кажуть: «Ну, значить, не судилося».
Це жалюгідно.
Ви шеф поліції.
Не кажіть, що ви пішли в цю професію
без бажання щось змінити.
Що не думали: «Я хороший, я герой».
Хіба ви так не думали?
А тепер що? Нічого. Тепер «таке життя».
Ні. Життя таке, яким ви його зробите.
Тож зробіть щось.
Зробіть щось хоробре, непередбачуване.
Але зробіть хоч щось, бо у вашій тюрмі сидять чотири жінки,
які відчайдушно чекають на диво,
що змусить їх повірити в дива.
Тож зробіть щось, бляха-муха,
бо це ще не кінець цієї триклятої історії.
У мене є ідея.
- О боже. - Ви нас відпускаєте?
Боже мій. Скажіть, що цей годинник спішить.
У цій країні ніхто не спішить.
Шефе?
У нас тут один пасажир хоче вийти раніше.
Ви могли б це організувати?
На це потрібен дозвіл.
Чекайте.
Або особливий, дуже особливий дозвіл від поліції.
Я знаю одне місце.
Розвіюйте.
Розвіюй.
Ти зможеш, Даян.
- Ой, обережно! - Обережно!
Не відкривається.
Кришка застрягла.
Я не можу... Що за... Не можу відкрити.
О боже! Даян!
Божечки.
Я це зробила!
Він був таким хорошим чоловіком.
- Так. - Ага.
Я його кохала.
Він теж тебе кохав.
- Йому б це сподобалось? - Ага.
Окрім падіння.
Дякую вам.
Ви мені одразу сподобались.
А мені знадобилось трохи часу.
Як я можу вам віддячити?
Залиште мені один танець, і ми квити.
Як візьмете із собою наручники — тоді я за.
«Буонджорно».
Наречена приїхала.
«Ґрацьє аль синьйоре».
Мене звати Паскаль, і я готовий до одруження.
У чергу, Паскалю. Вона зайнята.
Я сплю, дихаю, марю вашим весіллям.
Живу, щоб втілити це весілля в реальність.
Воно — мій кисень.
Це так мило. Дякую.
Так, але, може, нам час іти?
«Сі, андьямо».
Музика для моїх вух.
О господи.
Ми лише трохи відстаємо від плану.
Не хвилюйтесь.
Я зайду до нареченого і повернусь до вас дуже-дуже швидко.
- Дякую. - Армандо...
Подзвоню Брюсу. Я вас дожену.
- Добре. - Гаразд. Зустрінемось у кімнаті Вів.
- Ми доїхали. - Так.
Ще трошечки.
Чао, Паскалю.
Синьйоре Артур.
Що доброго скажеш, Паскалю?
Я радий повідомити, що ваша наречена офіційно тут.
Відвести вас до неї?
А це не погана прикмета — бачити наречену
до церемонії одруження?
Я не вірю в прикмети. Я вірю в кохання.
Ми тут саме через нього.
Коли чекаєш стільки, скільки я чекав,
що таке кілька хвилин?
Правда.
Боже мій.
Це найкраще, що я бачила в Італії.
Я так скучив.
Гадаєш, це таки станеться?
Так. Гадаю, що так.
- Добре. - Ага.
- Люблю весілля. - Ти такий романтик.
Краще перевдягнуся.
Не треба. Ти мені такою подобаєшся.
Годі вже. Не вичерпай свій романтизм.
У нас ще довгий день попереду.
Знаєш...
Боже мій. О, Мітчелле.
Що ти зробив?
У мене не було вибору. Побачив те фото і подзвонив їм.
Я ж не можу це одягнути?
Донато запевнив, що ця сукня «перфетто» для сьогодні.
Хто я, щоб сперечатися?
- З тобою тяжко, ти це знаєш, так? - Тому я тут.
Так. Тяжко.
О, Вів.
Яка ти.
Справжня красуня.
Ти так гадаєш? Дякую.
Неймовірна.
Дякую. Ти теж.
Усі готові?
Господи.
- Привіт. - Це та сукня.
Звідки вона в тебе?
- Мітчелл купив. - О боже.
Цей чолов'яга вміє здивувати.
І не кажи.
Брюс досі не відповідає.
Шкода.
Як же так?
Боже мій.
Ви такі красуні.
Божечки. Чому я так нервуюсь?
Це просто передвесільний мандраж.
Це цілком нормально.
- Це він. - Так.
Це він.
Усе буде чудово.
Знаєте що? Я вас так сильно люблю.
Кращої поїздки на дівич-вечір я й уявити не могла.
Добре, бо кращого ми б і не зробили.
Ага.
Сильно старались і перестарались.
- Чим іще здивувати? - Ага.
Добре. Обніміть мене.
Гаразд.
Ви ж знаєте, що ви любові мого життя?
Ні. Ми теж тебе любимо.
І я люблю вас усіх.
Але вже час.
Одягнімо тебе в ту сукню.
Добре.
Ось воно.
Так!
Сподіваюсь, це мій бокал.
Ага.
Ну, один із цих двох точно не мій.
Шоу починається, народ.
Цього разу насправді.
Ну що, заходимо.
- Божечки. - Що таке?
- Що? - Що?
- Здається, мене зараз знудить. - О ні.
Ти ж знаєш, що це означає?
Ні. Що?
Ти вагітна.
Принаймні так було на моєму весіллі.
Серйозно, я...
Це божевілля.
Не знаю, чому я на це погодилась.
Це якесь безглуздя.
Звісно, що так.
Але хіба ти не розумієш? Саме тому це чудово.
Кохати когось і бути коханою — цих причин достатньо.
Глянь на себе. Глянь на це місце.
Згадай, через що ми пройшли. Ми приїхали.
І ти, Вів.
Ти ніколи не йшла за стадом,
бо ти сама собі поводир.
Довірся своєму серцю.
Довірся йому.
Воно завжди скеровує тебе в правильному напрямку.
Вона має рацію, Худорлява.
Ти заслуговуєш на казкове закінчення.
Ходімо за ним.
Так, ти його заслужила. Згадай, через що ми пройшли.
Це правда, тепер усі проблеми залишились позаду.
У нас проблема.
Так і знала, щойно сказала це.
Усе гаразд. Зробимо невеличку паузу.
Паузу?
Що... Чому?
Священник пропав.
Священник пропав?
Це наче погане знамення.
Нічого. Я це зроблю.
Що?
Я проведу церемонію.
- Справді? - Так. Я вас одружу.
- Що? - Так!
Яка користь від статусу судді,
якщо не можеш принизитися перед друзями?
- Уперед. Зробімо це. - Так.
Весілля в силі.
З початку.
- Весілля врятовано, Ваша честь. - Ти й не уявляєш.
Добре. Уже час.
Уже час.
- Добре. - Пора.
- Що? - Це в мене. Вибачте.
Це Брюс.
- Іди. Поговори. - Ні, передзвоню йому.
Візьми слухавку!
Добре.
Брюсе. Привіт.
Продовжуйте. Будь ласка.
Ще одну хвильку.
Дякую.
Отримав твоє повідомлення.
А ще твої фото.
З тобою і твоїм тістомісом.
Це не те, що ти думаєш.
Чого ти хочеш? Щоб у мене був ще один інфаркт?
- Це ти задумала? - Ні, Брюсе.
Не жартуй про таке.
Повір, коли я приїду, усе буде інакше.
Наша пригода ще не закінчилася.
Я не мала забороняти тобі приїжджати.
Справді?
Якби я могла клацнути пальцями й усе владнати, я б це зробила.
Тобі треба було приїхати. Тут так гарно.
Не думаєш, що з квітами трохи перебір?
Що?
Квіти.
Мені здається, їх забагато.
Ну, це вже краще.
- Боже мій. - Привіт.
- Брюсе, ти тут. - Привіт.
Боже, аж не віриться.
Я не міг упустити нагоду підвести до вівтаря улюблену дівчину.
Ходімо. Якщо тільки ти не хочеш піти з тістомісом.
Маю його телефон. Подзвонити?
Замовкни і поцілуй мене.
Це Брюс. Вибачте.
Дякувати богу. Брюс приїхав.
Щоб було офіційно.
ПОЛІЦІЯ
Гарна сукня.
Подобається?
Знайшла її в шафі.
Ну, ось ми всі й зібралися тут,
і це шокує.
І не лише тому, що вчорашню ніч ми провели в тюремній камері.
Це шокує, бо я знаю цю жінку відтоді, як нам було по 19 років,
і я й не очікувала, що з'явиться чоловік,
з яким вона захоче стати під вінець.
Але ось він — цей чоловік,
він заслужив це виняткове досягнення
і руку моєї дорогої подруги.
Для початку...
Чекай. Можна я швиденько дещо скажу?
Звісно. Це твоє свято.
Ти не проти, що я поговорю з тобою,
наче на мені немає цього плаття,
а в тебе тих каблучок у кишені?
Звісно.
Правду кажучи, я ніколи не хотіла бути дружиною.
Я завжди вбачала в обручці кайдани.
Кайдани обмежень.
Але в мого кохання до тебе нема жодних обмежень.
Ось що я усвідомила.
Саме тому я сьогодні тут.
Я кохаю тебе, Артуре.
І хочу переїхати з тобою в Нью-Йорк.
Хочу з тобою гуляти вулицями. Кохатися з тобою в парку.
Але не в брудній частині парку.
А там, де чисто, є дерева і нема шприців.
Ми все життя прожили одне без одного.
Тепер треба спробувати
втиснути все життя в той час, який нам залишився.
І ми це можемо.
Ми можемо.
Я обираю тебе, Артуре Райлі.
Я обираю тебе.
Сьогодні й щодня.
Можете поцілувати наречену.
Стоп, хіба я не маю щось сказати?
Так. Вибачте. Я трохи захопилась.
Тепер Артур скаже свої заключні слова, обітницю чи що там. Уперед.
Ти не хочеш бути дружиною, так?
Ти не хочеш бути заміжньою. Ти ж щойно це сказала?
Так, гадаю, що сказала.
Якась часточка мене вірила, що ти дійсно хочеш вийти за мене...
але кого я дурив?
Я знав, що ти це зробиш.
Я знав.
Вівіан...
Мені не потрібно зватися чоловіком
чи бути в шлюбі,
щоб знати, що я обиратиму тебе щодня.
Я освідчився тобі, коли нам було по двадцять,
бо я настільки шалено тебе кохав,
що вже тоді знав, що хочу провести решту свого життя з тобою.
І чи випадково, чи то волею божественних сил,
ми знову разом.
І хай я буду проклятий, як не відчуваю того ж.
Але трохи інакше.
Я кохаю тебе не менше.
Але, гадаю, трохи краще тебе розумію.
Ти... як ця обручка в моїй руці.
Сама по собі довершене й ідеальне кільце.
І якщо ти не вільна котитися своїм шляхом, як ти цього хочеш,
тоді ти не ти.
А саме цю тебе я кохаю.
Ти — моє ідеальне кільце.
Тож якщо даси мені другий шанс,
я б хотів тебе дещо запитати.
Вівіан,
я кохаю тебе всім серцем.
Це не змінювалося і не зміниться.
Але я маю дізнатися:
ти не вийдеш за мене?
Я хочу цього понад усе.
Ви мали чекати моєї вказівки.
Ніхто не чекає моєї вказівки.
Кохайте одне одного, як кохаєте сьогодні.
Проголошую вас не чоловіком і дружиною.
- Так! - Ура.
Божечки.
Дякую, друже.
Божечки. Він розуміє.
Дякуємо.
Нам це вдалося!
Ми дійшли до кінця!
- Зачекай. - Що таке?
- Повернись сюди. - Стій. Що?
Повернись сюди.
Можете трошечки зачекати?
Дайте хвилинку.
Ти там сказала дещо про шлюб.
Ти ніколи такого не казала.
Ага.
Можете поки зупинити музику?
Ти це серйозно казала? Що кохання достатньо?
Чи це просто слова?
Мітчелле, хіба зараз слушний час?
Гадаю, так.
Ну, добре. Чому б і ні?
- Гадаю, зараз гарний момент. - Так.
Може, кілька днів тому це були б лише слова,
але не сьогодні.
Так... легко вірити в певні речі в молодості, правда?
Можна робити все, що заманеться, і все можливо.
А тоді ми старіємо,
і життя змушує нас замовкнути.
- Але знаєш що? - Що?
Ми ще можемо шепотіти.
І цей шепіт можна почути, якщо добре прислухатися.
У моєму випадку це була подорож із подругами.
Я почула це в побачених творах мистецтва.
Пам'ятаєте їх?
І в тих митях, які ми провели разом.
Тоді шепіт ставав дедалі голоснішим,
і я відчула, що це більш можливо.
І ось я тут, стою перед чоловіком, якого кохаю,
в оточенні найкращих у світі подруг
і бачу лише те, що переді мною.
- Хочеш знати, що я думаю? - Так.
Я думаю, що кохання достатньо,
а решта нашого життя починається сьогодні.
- То чого ми чекаємо? - Я не чекаю.
- Не чекаєш? Добре. - Я тут.
Йой. Не знаю, як ти щось зрозумів.
А розуміти не треба, просто насолоджуйся.
І дякуй за це своїм щасливим зіркам.
Даян, я ніколи не був одруженим,
бо не знайшов ту, яка б змінила мою думку.
Не смій рухатися.
Що?
Артуре, мені потрібна обручка.
Я не...
Вітаю.
Дякую.
О ні.
Не віриться.
- Даян. - Добре, так.
Боже мій. Так.
Ти моя причина.
Ти вийдеш за мене?
Повір, я роблю це не тому, що вагітний.
Так.
Так, я вийду за тебе. Просто зараз.
Боже мій!
Вітаємо!
А це весело.
Даян, шалена ти людино,
ти береш Мітчелла у свої законні чоловіки,
щоб він кохав тебе і дбав про тебе?
Так.
Ти мала сказати: «Беру».
Добре.
Я...
Я кажу: так, беру.
Зараховано.
Вибач.
Мітчелле, ти береш Даян зі всіма її милими вибриками
у свої законні дружини?
Беру і не можу дочекатись.
Проголошую вас чоловіком і дружиною.
Можеш поцілувати наречену.
Ніхто не чекає моєї вказівки.
Гей, шефе.
Як жінці за сімдесят вдалося вийти заміж?
МОЛОДЯТА
Та ще й в Італії.
Вона взяла в руки свою долю.
Ой, леле.
Я кохаю тебе.
Що вона робить?
Добре, біжімо.
Ні, краще ходімо швидко.
Що ти... Що ти робиш?
Отже, я їду в медовий місяць.
Але хотіла запитати:
що ми робитимемо далі?
Цього не знаю, але одне знаю точно.
Ми не дамо долі вирішувати за нас.
Так!
Я вас люблю!
КЛУБ «50 ВІДТІНКІВ СІРОГО» ПРОДОВЖЕННЯ
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова