De embedsmænd, som assisterer besættelsesmagten,
fortjener ikke at blive kaldt landsforrædere.
De gør tværtimod deres land en stor tjeneste,
som ikke stiller mindre krav til mod og personlighed,
når de med våben i hånd...
Petra! Ring til Sternersen og bed ham om at komme.
Sig, det handler om liv eller død. Mit tørklæde, tak.
-Tak. -Vent.
-Nej! -Jo!
Godaften, hr. Munch. Taler De tysk?
-Ja. -Vi kommer fra de tyske myndigheder.
-Må vi komme ind? -Ja, det er bare...
-Jeg har meget travlt. -Det tager ikke lang tid.
-De taler glimrende tysk. -Jeg boede i Berlin som ung.
-Hvor meget koster det? -Det ved jeg ikke. Ikke meget.
Ingen køber malerier mere.
-Er De en berømt maler? -Ikke specielt.
-Hvor mange malerier har De her? -De fleste er ikke færdige.
-Hvad kan jeg hjælpe jer med? -Man kan se fjorden herfra.
Er det Gustav Vigeland-parken? Har De set skulpturerne?
De er utrolige.
Det er... en stor park.
De kunne selv anlægge en park i Deres have.
Måske skulle De også lave skulpturer?
Det er ikke noget for mig.
Udmærket. Vi har set det, vi skulle.
Det her er fra rigskommissæren. Han er en af Deres store beundrere.
"En af Europas største kunstnere." Sådan sagde han.
De hører fra os.
De er gået. Men han er urolig, så du må hellere gå ind til ham.
Ja.
Stenersen! Sagde jeg ikke, at tyskerne ville komme efter mig?
-Jo. -Jeg vidste, det her ville ske.
Det var Hitler, som forbød mine malerier.
Det var ham, som fik dem smidt ud af Tyskland.
Og så kommer de her, og...
Folk som ham!
Som maler ret op og ned med brede pensler.
De har aldrig tålt os, som bruger små pensler.
Hvad sagde soldaterne?
At de kommer tilbage.
Her.
Var de ude efter malerierne?
De tager vel bare alt det, de vil. Huset også.
Og så roste de Vigelands park. Forbandede amatører.
Vi kan forsøge at finde et gemmested til malerierne.
Ja? Hvor? Jeg har tusindvis af dem, Stenersen.
Hvis Terboven sendte dem, kan det betyde, de vil samarbejde.
Samarbejde? Jeg vil ikke samarbejde!
Jeg vil have arbejdsro!
-Lad mig forhøre mig, så... -Tak.
Af smudset... steg et ansigt op.
Fyldt med sorg og skønhed.
Død...
Sådan ser livets fødsel ud.
Jeg sender også et til Strindberg.
Han er splitterravende gal.
Jeg tør ikke påkalde den djævel. Han skræmmer mig.
Fjenderne. Fjenderne!
Så mange rædsomme dæmoner fra fjendens by!
Værsgo, hr. Munch.
Post dem her.
KØBENHAVN
Du er syg...
Du er sindssyg...
-Han troede, han var messias. -Han var messias.
En syg mand...
Syg kunst...
Han må betale for det, han gjorde. Han har ødelagt kunsten!
-Han er syg... -Nej!
Nej! Nej!
Godmorgen, hr. Munch.
Jeg hedder Linke. Jeg er sygeplejerske.
De er på Jacobsens klinik på Kochsvej i København.
Deres ven, hr. Goldstein, fulgte Dem herhen.
De var svært medtaget. Forvirret.
Doktoren tager imod Dem, når De er klar til at stå op.
For mange cognacer og cigarer, måske?
Jeg giver Dem noget imod hovedpinen. Den står her til Dem.
Jeg må sige, at det er en ære at have Dem her.
Jeg elsker Deres kunst. Så det er vigtigt, du bliver frisk.
-Frisk som en fisk, så De kan male. -Hvor er mine ejendele?
Malersager og det hele er i skabet her.
Og det der er Deres private stue.
Her er mange spændende mennesker ligesom Dem selv.
Kunstnere, digtere.
Så det bør ikke være fremmedgørende. Nu skal jeg.
Jeg vil gerne være lidt alene.
Ja. Selvfølgelig.
Tilgiv mig.
De skal endelig bare ringe, hvis De får brug for noget.
-Undskyld. Jeg beklager. -Det går nok.
-Jeg er vist gået forkert. -De må gerne sidde her.
Ja.
VESTFOLD
-Goddag! -Hej.
-Sidder du og maler? -Ja, jeg forsøger.
Jeg er bare lidt nysgerrig. Er du lige begyndt?
-Ja. -Jeg kan se, du maler et ansigt.
-Er det en, du kender? -Ja, det er det.
Du har lidt vej igen, men farverne er fine.
-Er det ikke... -Hej!
-Så du nogen både? -Et par.
-Jeg er skrubsulten. Har I spist? -Ja. Der er mad. Den er måske kold.
-Jeg får sæbe i øjnene, tante. -Har du malet helt til nu?
-Sid lidt ned. -Jeg vil gerne spise først.
-Han står ude i Horten. -Ah, ja.
-Vi trænger til lidt kultur. -Han er ikke i Paris nu.
Det kan man ikke sige.
-Sid ned, Edvard! -Jeg spiser lige først.
-Han er så nænsom. -Har han fundet job? En profession?
-Han skal være kunstner. -Maler.
Det kræver en hel del. At kunne leve af det ikke mindst.
Han er dygtig. Og ikke arbejdssky.
Han er meget arbejdsom, når han vil noget.
-Hør... -Hvad?
I behøver ikke tale om mig i tredje person.
Det gør vi da heller ikke.
Jeg står lige her.
Jeg går ind og spiser.
-Hvad er der i vejen med dig? -Hvornår skal vi tilbage?
Du er lige kommet.
-Jeg orker ikke hele sommeren her. -Vil du ikke se familien?
Jo.
-Men jeg vil tilbage til byen. -Jeg forstår dig ikke.
Vi har lånt huset helt til august, så du kunne male.
Skal det altid være byen, som lokker?
Edvard. Forsøg at finde roen.
Vil du med ned til vandet eller spille kort?
Far, gå med os.
Ja... Vi kan vel godt spille kort.
Du, jeg tænkte, at vi... Hov, undskyld. Jeg troede, du var...
-Thaulow? -Herman, kom herned!
Jeg troede, du var... Glem det. Beklager, at jeg forstyrrede dig.
-De forstyrrede ikke. -Du må gerne sige du.
Du... Vi mødtes på toget, ikke?
-Gjorde vi? -Det tror jeg.
Sarah Bernhardt! Skuespilleren. Du ligner hende i den hat.
-Kender I hinanden? -Nej.
-De er ham maleren, ikke? -Det stemmer.
Nydeligt tøj, hr. Munch. Hvor køber De Deres tøj?
-Jeg var i Paris. -Ikke dårligt.
-Men I kender ikke hinanden? -Aldrig set ham før.
Det så ikke sådan ud.
Vil De slutte Dem til?
-Vil De slutte Dem til os? -Gerne.
Ja? Fru Thaulow, Edvard Munch.
Milly. Sig Milly. Er du tusind år gammel?
Indimellem laver jeg samtaler i mit hoved.
Ting, jeg skulle have sagt. Ting, jeg kunne have sagt.
-Eller ting, jeg vil sige. -Så som nu?
-Men det fungerer vældig dårligt. -Det siger du ikke.
Det går altid på en anden måde.
-Tænker du så meget over det? -Det er ikke sådan med dig.
Ved du, hvorfor det hedder fluesvamp?
-Fordi fluer synes om dem? -Nej, tværtimod.
-Den er giftig for fluer. -Så kun fluer kan ikke lide dem?
Min mand er bange for svampe.
-Hvad med de andre giftige svampe? -Hvad med dem?
Hvis fluesvampen er giftig af en grund,
for at beskytte sig mod fluer.
De har vel bare taget imod for mange mineraler fra jorden.
-Ting, de ikke har brug for. -Jeg forstår.
De er egentlig ikke giftige, bare for os. Mennesker.
Den bog er helt fantastisk. Har du læst noget af ham?
-Nej, men det vil jeg gøre. -Jeg identificerer mig... Nej.
Jeg kan genkende mig selv i den slags oprørskhed.
Forfatteren i mig. Når jeg skriver.
-Det er fint. -Hvad er fint?
-At du skriver. -Synes du, det er fint, jeg skriver?
En dag vil hjemmene i Borre have bøger af en Thaulow.
Ja! Man har lov at håbe!
Det vil de helt sikkert.
Har du set noget af ham digteren? Går du i teatret?
Jeg kan lide det.
-Jeg synes, det er så pompøst. -Ja...
Men det har noget over sig, synes du ikke?
Af og til er det ikke så vigtigt med handlingen.
Det handler mere om at finde en slags frekvens.
-En bestemt følelse. -Det kan jeg ikke klare.
Hvorfor ikke?
-Det er så prætentiøst. -Hvad er?
Jeg vil ikke fortælles, hvad jeg skal føle.
Jeg synes ikke, at kunst skal være kunst på den måde.
Bare en måde at tænke på. Og være fri.
-Jeg tror, vi taler vi om det samme. -Ja, måske.
En følelse er også en måde at tænke på, ikke?
Jeg kan bare godt lide den følelse. Den melankolske følelse.
-Du kan godt lide din melankoli? -Ja, det kan jeg.
De ser godt ud. Bedre.
Hvordan går det så med sjælen, hr. Munch?
-De synes, jeg ser godt ud? -De har nok følt Dem bedre tilpas.
Hvad er diagnosen, doktor? Er maleren sindssyg?
-Jeg har ikke undersøgt Dem endnu. -Glem, at jeg spurgte.
Men jeg kan da fortælle Dem, at en af mine store interesser...
det er geniets mentale eller åndelige anatomi.
Eller som jeg plejer at sige: "Syg eller geni?"
Var Goethe sindssyg, da han skrev "Werther"? Var Kierkegaard sindssyg?
Eller bar han bare på geniets uundværlige nervøsitet?
Som et livsvilkår.
Tilgiv mig, hvis jeg ikke er så betaget af min galskab.
Din galskab?
Eller måske nervernes kapitulation under angrebet af spiritussen.
Hvor meget er De oppe på, Munch? Hvor meget drikker De om dagen?
Jeg er nødt til at skrive ned, hvor meget det var.
Jeg har ikke lyst til at fortælle det.
Hvorfor skal jeg sige det? Skriver De det ned?
Det bliver låst inde i pengeskabet hver aften.
Vi laver bare en gentlemanaftale.
Når De er færdig her hos os, så brænder vi Deres journal.
En flaske cognac om dagen på det sidste.
Koldt øl om morgenen. Ikke meget føde.
De er en heldig mand.
Det er mit indtryk, at De kan tåle en hel del.
Jeg har været sygelig hele mit liv, helt siden jeg var barn.
Jeg blev født døende. Blev hastedøbt.
Mine lunger har været under angreb hele livet.
-At jeg er stærk og tåler meget... -Rolig nu.
Det var venlig ment. Skal vi ikke stoppe her i dag?
Jeg håber, at De vil blive her et godt stykke tid endnu.
Værelset er Deres, så længe De vil have det.
Smagte det godt?
BERLIN
-En sodavand, tak. -Undskyld, hvad?
-En sodavand. -Nu tager du gas på mig.
TO TIMER TIDLIGERE
En berømt maler besøger Berlin! En skål for Edvard Munch! Skål!
-Edvard. -Hej!
-Hej. Hvordan går det? -Fint. Tak.
Jeg tror, jeg er klar.
Hej.
-Vi har desværre dårlige nyheder. -Okay. Hvad så?
Vi må lukke udstillingen.
-Vi lukker den ned i dag. -Jeg forstår ikke?
-Jeg beklager meget. -Hvorfor?
Beslutningen blev truffet af Kunstforeningen i Berlin.
De holdt en afstemning. 120 mod 105.
De synes ikke, de her malerier er klar.
-Det bestemmer jeg vel? -De lever ikke op til standarden.
Nu? Lige pludselig? I har allerede set mine malerier.
Edvard, jeg beklager meget. Altså...
Måske ville det gå et andet sted, men det her er bare...
Det fungerer bare ikke.
Kritikerne...
Publikum...
Det er for enkelt.
Så vi må lukke den.
-Så de stemte om det? -Og du tabte.
-Er du okay? -Ja.
-Er du sikker? -Ja...
Ja.
Tak.
Edvard!
Jeg har ringet hele dagen. Hvorfor svarer du ikke?
Jeg havde den på lydløs.
-Vi skulle jo mødes. -Jeg har bare været...
-Optaget. -Hop ind.
Nå?
Fortæl nu.
Jeg ved det hele, så bare sig det.
-Hvad mener du? -Det, der skete.
Skete?
Hvad er der sket?
Du gik i seng med Dagny.
Jeg vidste det. Hvad troede du, jeg talte om?
Ingenting. Jeg...
Ikke noget. Jeg troede, du mente...
Jeg dømmer ingen. Kig på mig.
Nyskilt, ensom, flad.
Ingen kunne lide mit sidste værk.
Dagny har altid kunnet lide din kunst.
Lidt for meget.
Lidt påtaget. Man opfatter den slags.
-Hvor skal vi hen? -Vi skal fejre med Vigeland.
Jeg tror ikke, jeg orker det.
Jeg siger jo ikke noget til de andre.
-Er Stanislaw der? -Bare der!
-Jeg tror ikke, jeg... -Du har kontanter, ikke?
-Ja, men jeg tror ikke, jeg... -Du betaler. Tak!
Vigeland!
Jeg drømte i nat, at nogen ville dræbe mig.
Hun puttede noget i mit glas.
-Hej! -Hvor er Dagny?
-Vi skal møde hende i parken. -Hvad så?
Hejsa. Strindberg. Rart at møde dig.
Tillykke! Det er da skønt!
Jeg er vildt begejstret!
Det er et skønt lokale, og lyset er godt.
Hvis vi får det komponeret rigtigt, kan det blive rigtig godt.
Til at sige det, der skal siges. Jeg tror, det bliver godt.
Så du er spændt? Sig det til dit ansigt.
-Det her er Sigbjørn fra Stavanger. -Obstfelder. Rart at møde dig.
-Hvor længe er du her? -Til pengene slipper op.
Jeg prøver at skrive lidt, og Gustav låner mig generøst sin sofa.
Holder du endnu et foredrag om dine indsigter?
Mig? Nej. Det er ham der, der plaprer løs.
Litteraturens fald efter verdenskrigen.
Intet af reel værdi siden 1800-tallet.
Det har jeg aldrig sagt!
Hvornår sagde jeg det? Det har jeg for helvede aldrig sagt!
Hvad var det så, du sagde?
Jeg sagde, der skete et stort skifte på vej ind i 1900-tallet.
Det eksistentielle tankegods er af en anden kvalitet
end det, vi har set efter Anden Verdenskrig.
Det var det, jeg sagde.
-Jamen, velkommen til Berlin. -Tak.
Det fungerer bare ikke. Kritikerne...
Publikum... Det er for enkelt.
-Er du okay? -Ja.
-Er du sikker? -Ja...
Har du læst Over Evne?
Den er intet værd. Intet.
Det er dig, der vil debattere det, som ikke engang er en debat.
Det er den samme monolog, som skal skjule et lav mand-syndrom.
Du har et traume, og det er åbenbart op til mig at styre dig igennem det.
Det er bare en falliterklæring.
Du taber diskussionen, så du opfinder traumer at angribe...
-Jeg har ikke opfundet det. -Hej! Det her er Obstfelder.
-Sigbjørn. -Dagny. Hej.
Det er pinligt. Vi kunne lige så godt slås.
-Du ser bleg ud. -Gør jeg?
-Hvad diskuterer de? -Det ved de vist ikke engang selv.
Vil du have en?
Hold nu op.
Det der anti-dannelses bullshit, du roder dig ud i,
det er uværdigt. Pinligt.
-Slap nu af, det er jo uskyldigt. -Er kysseri også forkert?
Den slags kysseri, ja. Det er pinligt! Bare dumt.
-Jeg forstår dig overhovedet ikke. -Du burde nok ikke engang prøve.
Du er ikke i stand til at forstå det, jeg prøver at sige.
Du har ikke ressourcerne til det. Du er for lav til at være så høj.
Hvilke indsigter vil du lære os i dag, Gustav?
Om offentligt kysseri?
Så du mener, at det gør forskellen, at det er offentligt?
Halshug mig bare som moralist, men er du ikke i et fast forhold?
Jo.
-Jeg tjekker bare. -Så slå mig ihjel.
Alt okay? Hvad griner du af?
-Nej... Hvad? -Du griner.
-Hvorfor griner du? -Nej...
Jeg tænkte bare på noget andet.
-Hvad så? -Jeg tænkte bare på...
At mennesker er...
Vore liv er gennemsyret af sarkasme, en ironi overfor tilværelsen,
hvor man lever distanceret og ikke oprigtig og ærligt.
Og vi er stolte over det,
fordi det bliver en slags mål i sig selv.
Og det at dissekere vores omgivelser ligesom er af værdi i sig selv.
Men en hvilken som helst idiot kan dissekere sine egenskaber,
holde dem op og sige, at de intet betyder.
Hvad er pointen? Hvad er beundringsværdigt ved det?
Giver det en slags sociokulturel status
at distancere os til de her ting?
Er det ikke bare fejhed? Manglende karakter?
En doven måde at virke attraktiv på
eller interessant for omgivelserne?
For jeg tør godt at leve. Jeg tør at elske og vove.
Jeg kan vove at fremsætte mine meninger og forsvare dem.
Det bør være vores mål,
for hvis alt er meningsløst, kan vi jo bare dø!
Så kan alle bare lægge sig ned og...
-Hvad er der i vejen med dig? -Så kan alle bare dø.
-Har du fået et slagtilfælde? -Nej...
Du er sgu en inspirerende tilføjelse til gruppen.
-Forlader du os? -Jeg skal slå en streg.
-Klart. Skal jeg være bekymret? -Stop nu den tankegymnastik.
-Edvard! -Hvem lavede tankegymnastik før?
Du er virkelig modig, Gustav.
Du tør være den, der dissekerer enhver situation.
Fortæller folk om deres narcissisme og selvforherligelse.
-Du er vor tids Alceste! -Okay, har forstået.
-Er der langt endnu? -Cirka 20 minutter.
-Hvor skal vi hen? -Vi skal leve!
Hvordan går det deromme?
Ja...
"Ja?" Hvad betyder det?
Jeg... det går fint.
Lad os bare gøre det!
Herligt!
-Kan du det her? -Overhovedet ikke.
-Jo, det kan alle. -Jeg er for tung. Jeg synker bare.
Lad mig prøve.
-Fyld lungerne med luft, og flyd så. -Fylde lungerne... Okay.
Jeg skal bruge luft.
Fint! Du kan jo godt!
-Hvad tænker du på? -Ikke noget.
Det så ud til, at du tænkte på noget.
-Nej. -Sig det nu.
-Du vil synes, jeg er sær. -Du er sær.
Se. På månen.
Tror du, folk snakker om os?
Betyder det noget?
Tager du dig ikke af, hvad folk siger om dig?
-Nej. -Nej?
Det gør jeg heller ikke. Jeg vil ikke skildre køkkenvægge,
læsende børn og strikkende kvinder.
Jeg kan lide levende mennesker, som trækker vejret. Som føler.
Og lider.
-Du skal ned der. -Ja.
-Så farvel. -Farvel.
Jeg kunne godt...
Jeg kan godt følge dig et stykke længere.
Jeg havde ingen seng at sove i, ingen penge.
I Paris er der katakomber fyldt med de døde under gaderne.
Så jeg lagde mig til at sove dernede.
Jeg rullede min frakke sammen og brugte den som pude.
-Det passer ikke! -Jo, det gør.
-Det lyder skræmmende. -Det var det også.
-Er alt i orden? -Jeg...
Er der noget galt?
Det er fint.
-Er du sikker? -Det er fint.
Hvor skal De hen, hr. Munch?
Munch! Skulle vi ikke tage en lille snak?
-Har jeg noget valg? -Man har altid et valg.
Men nogle gange er det klogt at lade andre vælge for sig.
-Kom! -Jeg tager Dem ned på værelset.
Så kan De tale med doktoren.
En rovfugl har sat sig fast i mit indre.
Min sjæl er som to vilde fugle, som trækker i hver sin retning.
Jeg ser alle mennesker bag deres masker.
Smilende, rolige ansigter.
Blege lig.
Som ustandseligt iler af sted ad en snirklet vej til graven.
Det er sandelig et lidt hårdt blik, de har der.
Det er jo det, øjet fæstner sig ved, det smukke eller ækle.
Det er også det, der bestemmer, hvilke farver vi ser.
Hvilke mennesker.
Jeg ser megen skønhed.
Ingenting undslipper mig. Hverken det onde eller gode.
Jeg er ikke så ulig Dem, doktor.
Det har været mit projekt at hjælpe andre og mig selv
til at kunne klare følelseslivet.
Livet.
Men så synes Scharffenberg, og andre også...
at min kunst er syg. Vidste De det?
Han har jo aldrig oplevet noget lignende selv.
Han har jo slet ikke den dybde i sit følelsesliv.
Han kan højest blive forskrækket. Eller forulempet,
som folk bliver, når de ikke forstår.
Det er nemt for Dem at sige. De interviewer jo galninge hver dag.
Tag nu Michelangelo.
Han er jo nærmest skoleeksemplet på et geni, ikke?
Aldrig har et menneske i den grad været offer for sit geni.
Han beskriver sig selv som besat.
Arbejder altid, dag og nat.
En sygelig udtryksiver.
Sindssyg? Nej!
Men der er en sjælelig ubalance hos geniet,
som måske godt kan forveksles med galskab.
Men hverken De eller Deres kunst
har nogensinde forekommet mig at være sindssyg. Ikke det mindste.
Hvor længe behøver jeg blive, doktor?
De har et kæmpe arbejde foran Dem.
Med at prøve at skabe balance i de helt utrolige kræfter,
som huserer i Dem.
Ja, De besiddes af et stort geni.
Men nu skal De jo lære at håndtere dets kraft.
Det var jo ikke noget lille sammenbrud, De havde.
Så jeg tror, at det ville være godt for Dem,
hvis De bliver her hos os et godt stykke tid endnu.
-Edvard! -Jeg kan ikke styre mine hænder!
Stop! Edvard! Lad være!
-Hvad nu? Hvad sker der? -Jeg er bare i godt humør!
Hvad?
Je suis juste moi!
"Juste moi!"
-Må jeg få lidt mere. -Værsgo.
Smager det dig ikke, Edvard?
-Jo. -Du er nødt til at spise.
Ja. Jeg har bare ingen appetit.
Din tante har bagt hele dagen bare for dig.
-Ja. -Er vores dreng ikke rask?
-Han er forelsket. -Der er ingenting i vejen med ham.
Jeg har det fint. Virkelig.
-Er du sikker? -Ja.
-Jeg bliver nervøs, hvis du nægter. -Ja.
Drik i det mindste lidt kaffe.
Jeg kan bare ikke spise. Gid jeg kunne. Det ser lækkert ud.
Men det føles som en blokade mellem mit hoved og min mave.
Som om spiserøret er for trangt. Jeg kan bare ikke.
Nu spiser du det, din tante har lavet.
Jamen, Christian! Vi bedriver ikke tvangsfodring.
Det er okay, Edvard. Gem den til senere.
Så får du den med mælk og sukker på, som din mor altid sagde.
Glem nu ikke dine ting.
Glemte jeg noget?
Du malede dagen lang for bare et par uger siden.
-Hvorfor er du optaget af det? -Du maler bare ikke nu om dage.
Nej.
-Hvor skal du nu hen? -Jeg skal mødes med en ven.
-En veninde. -En veninde?
-Ja. En slags sammenkomst. -Her i byen?
-Bare glem det. -Kan du ikke være hjemme i aften?
Vi kunne spille kort og hygge. Være lidt sammen med os også.
-Ja, gerne. Det er bare fordi... -Vi må holde sammen, Edvard.
-Begynd nu ikke igen. -Nej, nej.
Jeg skal ikke give dig dårlig samvittighed.
Du er en voksen mand.
Men du er også ung, og du skal se andre unge mennesker.
Men vi andre, og især Inger,
hun elsker, når du er her.
Det ved jeg.
-Ingen har haft det sværere end os. -Nej.
-Sådan er det bare. -Okay.
Det bliver aldrig bedre.
Det eneste, vi har nu...
det er os, som er tilbage.
Jeg ser virkelig frem til udstillingen.
Men hvorfor er du så hemmelighedsfuld?
Jeg er bare...
-Jeg er bare lidt nervøs. -Men du bliver ikke nervøs.
-Hvorfor bliver du nervøs nu? -Nej, nej! Hvad laver du?
-Undskyld, Edvard! -Bare glem det.
Jeg har det fint.
-Er der langt? -Nej, vi er der næsten.
En kunstner skal løbe en risiko. Ingen risiko, ingen kunst.
Tag penslen. Hvad fanden er det?
Det er et ringe redskab, hvis man vil bidrage til diskursen.
Hans arbejde er ikke dårligt,
det er bare det ortodokse, der poserer som det progressive.
Det er, som om han ser noget, han forstår det bare ikke.
-Er dit arbejde mere innovativt? -Ja, det synes jeg.
Nej, det er bare Vigelands afvigende personlighed.
Synsning af værste skuffe.
Hvad synes du? Hvad tænker du?
Nej, du har sikkert ret.
Malerkunsten er overvurderet, og penslen er irrelevant.
Du har sikkert nok ret.
-Du er fandeme så grov! -Slap af, vi snakker bare.
Nå, fordi du ved det hele?
Hvorfor skriver du ikke om mig, Dagny? Skriv om Gustav Vigeland!
Døren skal være åben!
Ja, ja!
-Edvard! Du skal møde Carl. -Hej.
Sikke en fornøjelse!
-Rart at møde dig. -Er alt okay med dig?
Ja, klart.
Altså, har du det okay?
-Ja. -Ja?
Den her smukke pige...
-Dagny. -Dagny...
Hun har lige fortalt mig om din udstilling.
-Du er arbejdsnarkoman. -Det kommer an på.
Måske nærmere alkoholiker?
Jeg vil ikke være ubehøvlet.
Men jeg er fascineret af folk som dig, forstår du?
Kan jeg lige tale med dig et øjeblik?
Jeg vil ikke være grov, men jeg skal lige tale med hende,
for vi kender hinanden så godt...
Jeg vil bare sige, at jeg har behov for at takke dig på en måde...
Jeg kan ikke rigtig udtrykke, hvordan jeg har det.
Undskyld, må vi lige få en smule privatliv i to minutter?
Så vi kan... Jeg vil ikke være...
Jeg forstår ikke en skid af det, du siger.
Jeg ved det ikke. Jeg føler bare, at folk forsvinder for mig.
Jeg føler, at alt forsvinder.
Der var du! Prøver du at gemme dig for mig?
-Du efterlod mig jo her. -Og så mødte jeg den skiderik der!
-Er du okay, min ven? -Han har det fint.
Han har det fint, du har det fint. Perfekt.
-Kan du hente to øl til os? -Ja, klart.
Munch! Kom og mød Jens Selmer.
Jeg så et af dine malerier.
På efterårsudstillingen for et par år siden.
Man kan ikke være med hvert år. Ikke min kop te.
-Men jeg husker det i hvert fald. -Ja...
Vi stod lige og talte om Paris. Du sagde, du har været der?
Ja. Der var fint.
Fortæl dog, hvad der skete!
-Der er ikke så meget at fortælle. -Ikke det?
Nej. Det var fint.
-Har du set Thaulow? Milly? -Hvorfor?
Jeg tænkte... Jeg kender hende lidt.
-Pas på med det, Munch. -Ja?
Nej, nej. Hun er herlig. Men du ved vel, hun er gift?
Mine herrer!
Du kom hele vejen fra Grand Café!
-Alt for en overraskelse. -Jeg er ikke så overrasket.
-Godaften. Godaften, Herman. -Går det godt?
Ja. Har I mødt hinanden? Kender I hinanden?
Det her er Edvard. Han er en maler fra Christiania.
Eller var det Paris? Jeg husker det ikke helt.
Jeg er glad for, at du kunne komme. Vi snakkes ved, drenge.
Milly?
Milly, vent. Milly. Kan vi snakke?
-Er det ikke det, vi gør? -Jo, men på tomandshånd.
-Snakke om hvad? -Hvorfor opfører du dig sådan?
Du opfører dig sært. Jeg kom for at se dig.
Jeg tror måske, der er sket en misforståelse.
Det er nok min skyld. Jeg fik dig til at tro...
-Har jeg sagt eller gjort noget? -Det var aldrig min mening.
-Edvard. -Hvad?
Sig dog, hvad jeg har gjort, Milly!
-Hvad har jeg gjort? Sig det. -Se dig omkring.
Aftenen, menneskene. Det er sommer.
Kan du ikke bare have det hyggeligt og leve livet?
-Er du okay? -Ja.
-Du er helt okay? -Ja.
-Er du sikker? -Ja!
-Vi kan godt gå, hvis du vil? -Ja.
-Eller vil du blive? -Ja!
Kan du høre mig?
Du skal ikke være bange, okay?
Du skal holde begge øjne åbne, når du sigter.
Fordi spredningen af haglene er så stor.
Hvis du kun har et øje åbent, misser du.
Et overskæg ville klæde dig. Tror du ikke?
Nej...
Selvfølgelig fik jeg den!
Tilgiv mig. Jeg har drukket for meget.
Undskyld, hr.!
-Du er hr. Munch, ikke? -Nej, beklager.
-Jeg har set Deres malerier. -Det er ikke mig.
Og jeg forstår godt, hvorfor de lukkede din udstilling.
-Hvad vil du mig? -Den er ikke god nok. For simpel.
-Der er intet at hente. -Hvad er det her? Hvad vil du?
Ingenting. Jeg tror på kvalitet.
-Hvad er det? -Hvad det er? Ægte håndværk.
Kunstnere, som er besatte
med at skabe mesterlige malerier af naturen.
Mennesker! Selve livet! Noget, vi kan imponeres af.
Som Rembrandt. Rubens, Renoir!
Det var derfor, jeg ville spørge, før du afbrød mig:
Synes du virkelig selv, de er gode? Dine malerier, mener jeg.
Hvad fanden taler han om? Har de aflyst din udstilling?
Hvad?
-Hvad vil du mig? -Jeg giver dig et realitetstjek.
-Åh, tusind tak. -Det lader til, at du trænger.
-Mange tak. -Det var så lidt.
-Må jeg fortælle Dem noget? -Mig? Ja.
Bør vi som mennesker forfølge stabiliteten hele tiden?
Fordi det er det, der er vigtigt nu, eller den seneste tid?
At vi er blevet så døve, dovne og blege,
at vi søger den vej, der yder mindst modstand?
At vi indgår i en form for generisk ekspressionisme,
som kopierer en kopi af en kopi og måske tilføjer en...
en audiovisuel effekt ovenpå det igen,
så vi kan forføre seeren og dølge det reelle indhold?
Er det din pointe? Er det det, du mener?
For så kan vi bare sammenblande
tilfældige ting som skulpturer, jazz og vævning.
Alt det fis, folk ansøger om at få støtte til fra bureaukrater,
som har et så forvrænget syn på, hvad kunst er,
at de ikke ville se en Rembrandt,
hvis de stod lige foran den i fuldt dagslys.
Jeg har udtrykt noget fysisk.
Jeg siger ikke, at det er værdigt, spændende eller noget andet,
men det er da i det mindste noget.
Det er i det mindste et udtryk.
En indskydelse, der skaber en form for friktion.
Og skal vi undskylde for det?
Fordi vi forstyrrer dit småborgerlige syn på kunst?
For så kan vi lige så godt kaste os i Spree-floden lige nu.
Var det her din drøm, da du var barn?
Havde du en længsel efter konformitet?
Var det her din drøm om at eksistere?
"En dag, når jeg bliver voksen,
så vil jeg gå hen til en person, jeg ikke engang kender,
og konfrontere vedkommende om hans bidrag til samfundet."
Var det din drøm? Hvis det var,
så skyder jeg mig selv lige her på stedet.
Det er bare min mening.
-Jeg har ret til at dele... -Du har ret til at dele?
Du kender mig overhovedet ikke. Du ved ingenting om mig!
-Din elendige skiderik! -Hvad fanden? Forsvind!
August!
Hvad er det her? Hvorfor har du ikke sagt noget?
Vi har været sammen i 12 timer, og du har intet sagt!
-Der er intet at sige. -De aflyste din udstilling!
-Hvad skal jeg sige? -Burde vi ikke tale om det?
Der er intet at sige.
Husker du, hvad du sagde til mig på kanalbåden?
Hvad?
At du hader alle mennesker. Alle undtagen dig selv.
Ja. Det sagde jeg sikkert.
-Ja? -Det er mig.
-Jeg vidste ikke... -Det spiller ingen rolle.
-Hvor tager du hen? -Hjem.
-Jeg kommer forbi. -Nej.
-Hvorfor ikke det? -Det passer dårligt.
Er du sikker?
-Folk vil huske dig for det her. -Javel.
Alt bliver bedre, når de først forstår det.
-Jeg ringer til dig i morgen. -Vi tager til Polen.
Pas på dig selv, Edvard.
Goddag, hr. Munch.
-Kender jeg Dem? -Nej.
-Hvad vil De? -Jeg vil gerne spørge Dem om noget.
-Jeg snakker ikke med journalister. -Jeg er ikke journalist.
-Hvad? -Jeg er ikke journalist.
-Hvad vil De så? Låne telefonen? -Stå model for Dem.
Jeg er optaget.
Det er fint. Jeg kommer tilbage en anden dag. Måske på tirsdag?
Ja, kom så.
"30. marts. Jeg har været syg med influenza i over en måned."
Jeg var syg hele tiden.
Vi var alle syge hele tiden.
Stenersen! Kom ind. Hør lige det her:
"Søndag den 10. december.
I går sendte jeg tre små malerier til et auktionshus.
Det fik et ynkeligt udfald,
idet der for de fleste kun blev budt
ganske lidt over prisen på rammen."
Godt, at det gik den rigtige vej.
Fik De fat i tyskerne?
Jeg har sendt et brev på Deres vegne.
Rygtet er, at Terboven er svært begejstret for Deres kunst.
Det må han gerne være, så længe han lader mig være i fred.
Jeg skrev, at det vigtigste for hr. Munch lige nu,
det er at få tid og ro
til at fuldføre flere af sine vigtigste livsværker.
Godt.
-Tror De, det rækker? -Vi får se.
Deres advokat tror ikke, at tyskerne vover at beslaglægge malerier.
Det ville blive en international skandale.
Men han vil tale med Dem snarest om Deres testamente.
Min advokat vil have fat i mig, før jeg dør, mener De.
Hvis nu De skulle finde på...
Ja, at vandre op til vorherre, mens tyskerne har magten,
kan der opstå et juridisk problem,
hvis De har testamenteret alt til nationen Norge. Forstår De?
Rådhuset har tilbudt at opbevare alt Deres kunst der.
Aldrig i livet!
Aviserne skriver, at det er usikkert at gemme det hele herude.
Stenersen, jeg skal være omgivet af mine malerier.
Jeg kan ikke arbejde uden dem.
-De vil bare forsikre sig... -Nej!
Nej...
Nej.
Jeg keder mig mindst, når jeg maler.
Jeg hader alt andet. Den samme rutine hver dag.
Spise, klæde sig på, gå de samme ture.
Hver dag gør vi ting, vi har gjort titusinde gange før.
Barbere sig for eksempel. Er det ikke kedeligt?
Jo, sikkert.
Det er godt, jeg har Dem, Inger.
Petra.
-Hvad? -Petra.
Ja, selvfølgelig. Petra!
-Er De sød at tage den? -Ja, selvfølgelig.
Gad vide...
Det er en dame, som påstår at have en aftale.
Åh, ja. Det gør hun sikkert.
-Kender I hinanden? -Ja, vi mødte hinanden.
Det er i orden, Petra.
-Jeg håber ikke, jeg forstyrrer. -Men det gør De.
De har godt af at stå herude. Det hærder dem.
Så, kom her.
Der står i avisen, at De aldrig går ud mere.
Jeg er træt af mennesker.
Men nu er De her sammen med mig?
Ikke frivilligt.
-Hvorfor giftede De Dem aldrig? -Jeg maler.
Ingen bliver vel født bare for at male?
Havde jeg giftet mig og fået børn, havde det været nær en forbrydelse.
Mit blod er fyldt med sygdom. Nerver.
De så måske anderledes på det, da De var yngre?
Jeg har vist kun forandret mig lidt.
Edvard, hvad tror De, er kunstens natur?
Kunst er det modsatte af natur. Den hersker over sit domæne.
Kunsten behersker naturen og forkaster det ustyrlige.
Kunsten er et selvstændigt rige.
Den underlægger sig naturen og isolerer det overflødige.
Naturen er kunstens nødhjælp.
-Er mennesket en ø? -Det ved jeg ikke.
Den stærkeste er den, som er mest alene. Det skrev Ibsen.
Så skal det jo nok passe.
Jeg føler mig ikke alene, når jeg har mine malerier.
Når jeg maler, føler jeg mig hel.
Hvad tror De selv, det var, der fik Dem til at...
drikke Deres nerver itu?
Jeg måtte hen til afgrunden.
Jeg ville se bunden.
Jeg måtte. Det var mit kald.
-Hvad mere? Fortæl mig om det. -Der er ikke mere.
Er De sikker?
De nævnte Deres søster, Sophie.
Dengang De faldt ned ad trappen. Men hvad skete der før det?
Vi blev alle kaldt ind på Sophies værelse.
Hun sad i stolen.
Hun var bleg og lille, men også... rolig.
Næsten nedtrykt.
-Det må have været hårdt for Dem. -Det var ikke "hårdt".
Det bed sig fast. Det huggede sig ind i mit hjerte.
Det var infernalsk, sjælelig tortur.
Jeg rystede indvendigt, men jeg turde ikke græde, fordi...
Far var så ude af den.
Jeg ville ikke give ham mere at...
Far var så følsom.
Hvis bare jeg havde forstået...
Der var De modig, Edvard.
-Det er nok for i dag. -Ja...
Ja.
Hvor skal De hen, hr. Munch?
Nogle dage spiste jeg slet ikke.
Jeg betragtede bare fiskene, som skulle smides i kogende vand.
Deres udspilede øjne...
Jeg tabte tit appetitten.
Appetitten... appetitten...
-Hvem er du? -Jeg kan spise gårsdagens kartofler.
Måske smelte lidt smør på panden...
Jeg kaster hovedet tilbage for ikke at kaste op.
-Det er ækelt. -Er jeg død nu?
Du må vælge. Forstår du?
Jeg vil ikke dø her.
Hvem vil dø?
Så er alt smerten forbi. Angsten.
Ikke faret vild.
Snart vil de se mig over horisonten.
Jeg kaster mit skrig ud over byen, så alle vinduer sprænges.
Du vil vågne op til sidst.
Efter alle de år...
Hvis du vidste, hvor hårdt det var for mig...
Jeg er et menneske, som elsker et andet menneske!
Jeg er ikke perfekt.
Tulla, hvordan kan du elske nogen, du ikke forstår?
-Forstår jeg dig ikke? -Du elsker mig kun som middel til...
Du bebrejder altid mig! Altid er det andre.
Min kærlighed er forkert, andre er forvirrede. Hvad med dig?
Jeg kan intet! Ikke male, ikke udstille, og du er ligeglad!
Er det kærlighed? Når du ved, hvad jeg lever for?
Jeg kan ikke leve uden dig!
Du begynder altid at græde, og truer med selvmord.
Du skal lade mig være i fred. Jeg har spurgt tusind gange.
Sig ordet, og jeg lader dig være. Hvis du siger det.
En gang for alle, så er vi færdige.
Jeg elsker dig ikke.
Du ved, jeg ikke kan.
-Tak for gaven, far. -Husk nu at dele.
-Du er så heldig! -Jeg bliver svimmel.
Hun vidste, hun tog en del af mig. At hun mærkede mig.
Som en vampyr.
Hun berusede sig på min ungdom.
Det er bedre at holde sig fra det. Fra dem.
Jeg siger det tit, men du vil ikke lytte.
Hun ville aldrig såre dig.
Hvis bare jeg havde været bedre ved hende.
Hvis bare jeg havde kunnet være tæt på et andet menneske.
Jeg er umulig.
Du er følsom.
Er jeg død?
Du ved, hvor du er.
Du har været her før.
Det føles, som om jeg er... ødelagt.
Du er ikke ødelagt.
Du er bare gået vild, Edvard.
De arbejder! Det er godt at se.
Damerne i køkkenet sagde, at De ville have maden bragt ind.
Det forstår jeg godt.
At De ikke gider spise i salen med fremmede.
Var det alt?
Ja.
Velbekomme.
Ja? Kom ind!
Har De tid, doktor?
For Dem, hele aftenen.
Jeg har i det store hele været heldig, doktor.
Jeg sagde engang til Strindberg,
at jeg hadede alt og alle undtagen mig selv.
Strindberg sagde, jeg var heldig,
for han hadede også sig selv.
Han var længere ude end mig.
Hans galskab skræmte mig.
Men sorgen har alligevel optaget meget plads i mig.
Sårene.
Men det har givet mening at male.
Hele meningen. Hele mit liv.
Rigtig kunst bliver skabt på bekostning af fred og harmoni.
Stå stille, doktor.
De skal holde op med at ryge. Det er ikke godt for Dem.
Lidt harmoni kan vel ikke skade.
Kunsten vokser ud af glæde og sorg.
Mest af sorg.
Kom. Stil Dem i lyset.
Jeg skændtes engang med min far.
Om hvor længe jeg ville brænde i helvede.
Jeg mente tusind år. Han mente længere.
De burde gå til lægen.
Vås.
Jeg er bare gammel. Det er sådan, gammel lyder.
-Hvad lavede Deres far? -Han var læge.
Militærlæge. Dybt religiøs.
Jeg har arvet mine dårlige nerver fra ham.
Min mor døde, da jeg var fem.
Jeg husker, at far kom og vækkede os midt om natten.
Tog os med ned ad trappen og ind i et rum, hvor mor lå syg.
Jeg satte mig ned ved siden af hende.
Hun strøg mig gennem håret.
"Nu forlader jeg jer," sagde hun.
Hun strøg og strøg mit hår. Det sneede udenfor.
Bagefter... da det hele var overstået...
så fik vi chokolade.
Er De selv bange for at dø?
-Er De ikke det? -Nej.
Det tror jeg ikke.
-Kan vi ikke tale om livet i stedet? -Åh!
Hvad vil De da fortælle mig om livet, frøken?
Er jeg måske for ung til at sige noget?
Overhovedet ikke.
Fortæl mig endelig om livet.
Tja... De har vel været forelsket engang?
De har måske sendt kærestebreve. Betragtet hende på afstand.
Måske gik I i biografen.
Og det var det eneste, De kunne tænke på den uge.
-De malede hende sikkert. -Vi havde ingen biografer dengang.
Nej, men I havde alt det andet.
De har også elsket nogen.
Hvor mærkeligt...
I dag er jeg så dårlig, at jeg dårligt kan stå op.
Og alligevel er jeg så... sensitiv,
at jeg kan male de smukkeste ting.
Nogle gamle kan kun male med gul og grønt.
Men jeg har stadig min sans for farver.
-Goddag, hr. Stenersen. -Goddag, Petra.
Han er ovenpå. Men han har vandret i haven i dag.
Men han har jo lungebetændelse!
-Hvordan har han det? -Han hoster meget.
Han sover dårligt, og han spiser mest bare kartofler.
Han har låst mig ude af de fleste af værelserne.
Ja... Han er glad for dig, forstår man.
Engang fik han til opgave at male en skibsejers datter.
Men skibsejeren var ikke tilfreds.
"Hun ser rædsom ud." Munch svarede:
"Ja, hun er grim og styg. Men er maleriet ikke godt?"
Det lyder som ham.
Tag hjem til familien, Petra. Jeg tager over herfra.
-Glædelig jul, hr. Stenersen. -Glædelig jul.
Har jeg fortalt Dem...
om dengang, min bedstefar blev gammel?
Nej. Ellers har jeg glemt det.
Han blev meget syg til sidst.
Doktoren mente, han måtte forberede ham på døden.
Så han fortalte ham, hvordan landet lå.
At det snart var slut.
Så for det ud af min bedstefar:
"Tænk, at det også skulle ske for mig."
-De skal ikke dø helt endnu. -Nej, tænk.
Tænk, om det også skulle overgå mig.
Det her er til advokaten.
-Hvad er det? -Mit nye testamente.
Advokaten bad mig skrive det om.
-Og det har De gjort? -Ja.
Men bliver de heldige arvinger?
-Alle. -Alle?
Alt kunsten går til kommunen.
Så tyskerne forhåbentlig ikke får fingre i den.
Måske får jeg endelig lidt anerkendelse fra kommunen.
Så jeg får min egen park.
Det lyder skønt.
Ja, det synes jeg også.
Ja.
Så vil jeg ønske Dem en rigtig glædelig jul.
Kunne De ikke blive lidt længere?
Jo, naturligvis. Jeg gik bare ud fra...
Folk tror altid, jeg nyder at være alene.
-De er velkommen hos os... -Nej, nej.
Nej, De har Deres børn at tage Dem af.
Desuden ved De, at jeg hader at tage på besøg.
Nej, jeg...
Jeg håbede bare, at De blev en smule længere.
Stenersen...
De har været mig en god ven i alle disse år.
Ja, kom ind.
Så kom dagen alligevel.
Det her er til Dem.
Nej, det... Det er alt for meget.
Det kan jeg ikke...
Se det som en tak.
Så siger jeg også mange tak.
Og husk nu...
Uanset hvad Deres familie siger, eller Deres venner siger,
så skal De aldrig stå på ski!
Og når gigten kommer, så skal De masseres.
Hold Dem varm.
De er altid velkommen her.
Tak.
EDVARD MUNCH EFTERLOD SIG OP IMOD 30.000 KUNSTVÆRKER
Tekster af: Peter Koefoed plint.com