Respektive de embedsmenn
som stiller seg til okkupantens disposisjon.
De fortjener så langt fra, i den anledning,
å betegnes som overløpere eller liknende,
men at de tvert imot dermed gjør deres land en tjeneste
der etter omstendighetene er vesentlig større,
og ikke stiller mindre krav til mot og personlighet.
Med våpen i hånd oppsøker...
Petra! Ring Stenersen og be ham komme.
Si at det står om livet. Skjerfet mitt.
-Så... Ja. Takk, takk. -Vent.
-Nei! -Jo!
God kveld, herr Munch. Snakker De tysk?
-Ja da. -Vi er fra den tyske statsmakten.
-Kan vi få komme inn? -Ja, men...
-Jeg er svært travelt opptatt. -Det vil ikke ta lang tid.
-De snakker godt tysk. -Jeg bodde i Berlin som ung.
-Hvor mye koster det? -Jeg vet ikke. Lite.
Ingen kjøper bildene mine.
-Er De en berømt maler? -Ikke spesielt.
-Hvor mange bilder har De her? -De fleste er uferdige.
-Hva kan jeg hjelpe dere med? -Man kan se fjorden herfra.
Er det den nye parken til Gustav Vigeland? Har De sett skulpturene?
De er fantastiske.
Det er en stor park.
De kan jo anlegge en egen park i hagen. Kanskje lage skulpturer også?
Det er ikke noe for meg.
Bra. Vi har sett det vi trenger.
Fra rikskommissæren. Han er en stor beundrer av Dem.
Sier De er den største kunstneren i Europa.
De hører fra oss.
Alle sammen har reist.
Uroen er stor, så bare gå inn med én gang.
Stenersen! Sa ikke jeg, den dagen tyskerne kom,
at de var ute etter meg?
-Jo. -Jeg visste at dette ville skje.
Det var Hitler som bannlyste bildene mine.
Det var han som fikk bildene mine kastet ut av Tyskland.
Og så kommer de her...
Sånne som ham,
som maler rett opp og ned med brede pensler,
har aldri tålt oss som bruker små pensler...
Edvard. Hva sa soldatene?
At de kommer tilbake. Her.
Var det bildene de var ute etter?
De tar vel bare alt de har lyst på. Huset også, tenker jeg!
Og så skrøt de av parken til Vigeland! Fordømte amatører.
Vi kan forsøke å finne et gjemmested til bildene.
Ja, hvor da? Det er tusenvis av dem, Stenersen.
Hvis det var Terboven som sendte dem,
kan det like gjerne være et godt tegn.
Kan hende de er ute etter et samarbeid.
Samarbeid? Jeg vil ikke ha samarbeid!
Jeg vil ha arbeidsro!
-La meg forhøre meg litt, så... -Takk.
Av smuss...
...steg et ansikt opp...
Fullt av sorg og skjønnhet.
Døden...
Se livets fødsel.
Så skal jeg sannelig sende et til Strindberg.
Han er jo splitter pine gal.
Jeg tør ikke kalle på den djevelen. Jeg blir jo redd.
Fiendene. Fiendene!
De mange stygge djevler fra fiendenes by!
Vær så god, herr Munch.
Send disse.
Syk...
Du er sinnssyk...
-Maleren som trodde han var Messias. -...han var Messias.
En syk mann...
Syk kunst...
Han må få svi for det han har gjort! Han har ødelagt kunsten!
Han er syk...
Nei!
God morgen, herr Munch.
Jeg heter Linke. Jeg er sykepleier.
De er på Jacobsens klinikk på Kochsvej i København.
Deres venn, herr Goldstein, fulgte Dem hit.
De var svært medtatt. Forvirret.
Doktoren tar Dem imot når De er klar til å stå opp.
Litt mange konjakker og sigarer, kanskje?
De skal få noe mot hodepinen. Det står her.
Det er en ære å ha Dem her.
Jeg elsker Deres kunst. Det er viktig at De blir frisk.
-Frisk som en fisk, for å male. -Hvor er eiendelene mine?
Malesakene og alt det andre står i skapet.
Dette er Deres private rom.
Det er mange spennende mennesker som Dem her.
Kunstnere og diktere.
Da blir det ikke så fremmedgjørende for Dem. Unnskyld.
-Jeg vil gjerne være litt alene. -Ja. Selvfølgelig.
Tilgi meg.
De må bare ringe på meg hvis det er noe, herr Munch.
-Beklager. -Det går fint.
-Jeg tror jeg har gått feil. -De kan sitte her, hvis De vil.
Ja.
-God dag! -God dag, ja.
-Du står og maler litt? -Ja. Prøver på det.
Jeg ble bare litt nysgjerrig. Nylig startet, eller?
-Ja. -Jeg ser hva det er. Et ansikt.
-Det er ei du kjenner, eller? -Ja, det er i grunnen det.
Du har litt igjen, men fine farger, det var det.
Der er han jo. Selveste...
-Hallo! -Hei.
-Så du noen båter? -Et par.
-Jeg er skrubbsulten. Spist? -Det står klart inne, men er kaldt.
-Pass på! Jeg får såpe i øynene. -Har du arbeidet helt til nå?
-Kan du ikke sette deg litt? -Jeg vil gjerne spise først.
Blitt litt av en figur i Horten, han der.
-Vi trenger litt kultur her i byen. -Men han er ikke i Paris nå.
Det kan man trygt si.
-Sett deg! -Spise litt først, kanskje.
-Han er så nennsom. -Har han fått jobb? Funnet et yrke?
-Han skal bli kunstner. -Maler.
Krever mye for å bli det. Og å kunne leve av det, ikke minst.
Han er dyktig. Ikke arbeidssky, iallfall.
-Han er flink å gjøre det han liker. -Dere?
Trenger jo ikke snakke om meg i tredjeperson.
-Vi gjør da ikke det. -Jeg står jo rett her foran dere.
Jeg går og spiser.
Hva er i veien med deg?
-Når skal vi tilbake? -Du har jo nettopp kommet.
-Jeg vil ikke bli her i hele sommer. -Du vil ikke være med familien?
-Jo, men jeg vil tilbake til byen. -Jeg skjønner meg ikke på deg.
Vi har fått låne dette huset helt til august, så du kunne male.
Må det alltid være byen som lokker?
Edvard. Forsøk å finne roen.
Skal vi gå en tur ned til vannet, eller spille kort, eller noe?
Far. Bli med, da.
Ja... Vi kan sikkert spille litt kort, vi.
Du, jeg tenkte bare at vi... Om forlatelse, jeg trodde du var...
-Thaulow? -Herman, kom ned hit!
Jeg trodde du var... Samme det. Beklager at jeg forstyrret deg.
-De forstyrret meg ikke. -Si "du". Jeg er ikke så nøye.
Du... Vi møttes på toget, ikke sant?
-Gjorde vi? -Jeg tror det.
Sarah Bernhardt. Skuespilleren. Du ligner på henne, med den hatten.
-Kjenner dere hverandre? -Nei.
-De er han maleren, ikke sant? -Stemmer.
Meget fornem i klærne, Munch.
Ser bra ut. Hvor har du handlet dette?
-Jeg har vært i Paris. -Såpass, ja?
-Dere kjenner ikke hverandre? -Aldri sett ham før.
Det bare virket veldig sånn.
Vil du slå deg ned sammen med oss?
-Vil du slå deg ned sammen med oss? -Gjerne.
-Ja? Fru Thaulow. Edvard Munch. -Si "Milly". Er du tusen år gammel?
Innimellom går jeg rundt og lager egne samtaler i hodet.
Ting jeg skulle sagt eller kunne sagt.
-Eller ting jeg skal si. -Sånn som nå?
-Men det fungerer veldig dårlig. -Sier du det?
Det blir aldri helt som jeg har sett for meg.
-Du vil nok tenke mye over dette. -Jeg tror ikke det er sånn med deg.
Vet du hvorfor det heter fluesopp?
-Fordi fluene liker den? -Nei. Fordi de ikke liker den.
Den er giftig for å beskytte seg mot fluer.
Fluene er de eneste som ikke liker den?
Han jeg er gift med, er redd for sopp.
-Hva med de andre giftige soppene? -Hva med dem?
Hvis fluesoppen er den eneste som er giftig av en grunn:
Å beskytte seg mot fluer.
Nei, si det. De har nok tatt til seg for mye mineraler fra jorden.
-Sånne ting som de ikke trenger. -Skjønner.
De er ikke egentlig giftige, bare giftige for oss mennesker.
Den boken er helt fantastisk. Har du lest noe av ham?
-Nei, men det skal jeg. -Jeg identifiserer meg...
Eller, jeg kan kjenne meg igjen i, å ha en sånn type opprørskhet.
Forfatteren i meg. En sånn side når jeg skriver.
-Det er fint. -Hva er fint?
-At du skriver. -Du syns det er fint at jeg skriver?
En dag står det "Thaulow" i en bokhylle i et hjem på Borre.
Ja... Det er lov å håpe!
Eller, det gjør helt sikkert det.
Har du sett noe av den dikteren?
Går du mye i teateret? Hva syns du om det?
Det er fint. Jeg liker det.
-Jeg syns det er ufattelig pompøst. -Ja...
Men det har jo noe for seg, er du ikke enig?
Jeg tenker at av og til
er det kanskje ikke like farlig med handlingen.
Det dreier seg mer om å finne en slags frekvens.
-Én bestemt følelse. -Jeg får vondt av slike utsagn.
-Hvorfor det? -Det er så pretensiøst.
-Hva med det er pretensiøst? -Ikke fortell meg hva jeg føler.
Jeg syns ikke at kunst skal være kunst på den måten.
Bare en måte å tenke på. Å være fri.
-Jeg tror vi snakker om det samme. -Ja, kanskje.
En følelse er også en måte å tenke på. Er du ikke enig?
Jeg bare liker den følelsen. Den melankolske følelsen.
-Du liker melankolien din, du. -Ja.
De ser godt ut. Bedre.
Hvordan går det med sjelen, herr Munch?
-De synes jeg ser godt ut? -De har nok følt Dem bedre.
Hva er diagnosen, doktor? Er maleren sinnssyk?
-Jeg har ikke undersøkt Dem ennå. -Glem at jeg spurte.
Men jeg kan fortelle om en av mine store interesser:
Geniets mentale eller åndelige anatomi.
Eller som jeg pleier å si: Syk, eller geni?
Var Goethe sinnssyk da han skrev om Werther? Var Kierkegaard det?
Eller bar han bare på geniets uunnværlige nervøsitet?
Som et livsvilkår?
Beklager om jeg ikke er så glad for min tilstand
eller er like interessert i denne galskapen som Dem, doktor.
Galskap...
Eller er det nervenes kapitulasjon under spritens påvirkning?
Hvor mye blir det, Munch? Hvor mye per dag?
Jeg må skrive ned hvor mye det var.
Jeg føler ikke for å fortelle. Hvorfor fortelle Dem det?
Skal De skrive det ned?
Dette låses inn i safen hver kveld.
Vi lager bare en gentlemannsavtale.
Når De er ferdig hos oss, får jeg beskjed. Da brenner vi journalen.
En flaske konjakk om dagen i det siste.
Kaldt øl om morgenen. Lite mat.
De er en heldig mann. Jeg har inntrykk av at De tåler en del.
Jeg har vært en sykelig skikkelse helt fra jeg var barn.
Jeg ble født inn i denne verden døende. Hastedøpt.
Lungene mine har vært under angrep hele livet.
-Jeg skulle være sterk og tåle mye. -Rolig, nå.
Det var vennlig ment. Skal vi si at det er nok for i dag?
Jeg håper De blir her en god stund til.
De kan bruke værelset så lenge De ønsker.
Smaker det godt?
-En sodavann, takk. -Hva?
-En sodavann. -Slutt å tulle.
En berømt maler besøker Berlin! Hev glassene for Edvard Munch! Skål!
-Edvard. -Hei.
-Hei. Hvordan går det? -Bare bra.
Jeg tror at jeg er klar.
Hei.
-Jeg er redd vi har dårlig nytt. -Å, hva da?
Vi må avslutte utstillingen.
-Det skjer i dag. -Jeg forstår ikke...
-Jeg er så lei for det. -Hvorfor?
Det var Berlins kunstforening som tok beslutningen.
Det ble holdt en avstemning. 120 mot 105 stemmer.
De mener at maleriene ikke er klare.
-Det er vel opp til meg å bedømme? -De holder ikke mål.
Hvorfor nå? Dere har jo sett de fleste av maleriene mine.
Edvard, jeg er så lei for det.
Det kan kanskje fungere et annet sted, men dette er...
Det fungerer ikke. Kritikerne... Publikum...
-Det er for enkelt. -Vi må avslutte den.
-Det ble holdt en avstemning? -Og du tapte.
-Går det bra? -Ja.
-Sikker? -Ja.
Ja.
Takk.
Edvard!
Jeg har ringt og tekstet deg i hele dag. Hvorfor svarer du ikke?
Jeg har hatt den på lydløs.
-Vi skulle jo møtes. -Jeg har bare vært...
-Opptatt. -Hopp inn.
Ja? Fortell, da.
Jeg vet jo alt. Du kan bare fortelle.
-Hva da? -Det som skjedde.
Hva da?
Hva har skjedd?
Du har ligget med Dagny. Jeg visste det.
-Hva trodde du at jeg mente? -Ingenting. Jeg trodde du tenkte...
Jeg dømmer ingen. Se på meg, da. Nyskilt. Ensom. Blakk.
Det siste jeg skrev, likte ingen.
Dagny har alltid likt kunsten din. Litt for godt, kanskje.
Det er litt tilgjort. Slikt merker man.
-Hvor skal vi? -Feire med vår venn Vigeland.
-Nei. Jeg tror ikke jeg orker. -Jeg sier jo ikke noe til dem.
-Er Stanislaw der? -Her!
-Jeg vet ikke om jeg... -Du har kontanter, ikke sant?
-Ja, men vet ikke om jeg orker... -Du betaler. Takk!
Vigeland!
I natt drømte jeg at hun prøvde å drepe meg.
Hun helte noe i glasset mitt.
Kom igjen. Hei! Der er dere òg.
-Hvor er Dagny? -Vi møter henne i parken.
-Hei. Står til? -Jo, det går bra.
God dag. Strindberg. Hyggelig.
Hvor gøy er ikke det? Gleder meg som faen, jeg.
Det er et veldig fint lokale. Bra lys.
Vi må se hvordan vi kan få komponert rommet riktig, så kan det bli fint.
Å få fortalt det vi skal fortelle. Jeg har veldig trua.
Du gleder deg? Fortell det til trynet ditt.
Sigbjørn. Han kom nettopp fra Stavanger.
-Obstfelder. -Edvard. Hyggelig.
-Du blir her lenge? -Så lenge pengene tillater det.
Jeg skal forsøke å skrive litt. Gustav er snill og låner meg sofaen.
Hva er ståa? Holder du foredrag om dine egne innsikter igjen?
Jeg er så heldig å få være med på resonnementet han surrer seg borti.
Litteraturens fall etter verdenskrigen.
Ingen reell kvalitet siden 1800-tallet.
-Jeg har aldri sagt det! -Var det ikke det du sa nå nettopp?
-Hør etter! Jeg har aldri sagt det! -Hva sa du, da?
At det er en generell vesensforskjell
i overgangen til det 20. århundre.
Det eksistensielle tankegodset er av en annen type kvalitet
enn det vi har sett etter f.eks. 2. verdenskrig. Det var det jeg sa!
Velkommen til Berlin!
Det fungerer ikke. Kritikerne...
Publikum... Det er for enkelt.
-Går det bra? -Ja.
-Sikker? -Ja da.
Har du lest "Over Ævne"? Du har ikke det.
Det er faen meg ingen verdens ting.
Du inviterer til en debatt som ikke er en debatt.
Det er den sedvanlige monologen for å kamuflere et "short man syndrome".
Du har et traume. Det er åpenbart at jeg skal lose deg gjennom dette.
Dette kalles en fallitterklæring.
Du taper diskusjonen, og konstruerer et traume for å hakke ned på...
-Jeg har ikke konstruert... -Hei. Dette er Obstfelder.
-Sigbjørn. -Dagny.
Pinlig! Det er ikke noe vits. Kan du ikke heller bare begynne å slå?
-Så blek du ser ut. -Gjør jeg det?
-Hva er det de snakker om? -Jeg vet ikke om de vet det selv.
Vil du ha?
Ærlig talt, slutt med det der!
Vet du hva? Sånn antidannelses- bullshit som dere roter med,
det er uverdig. Pinlig!
-Slapp av, det er bare uskyldig. -Kritiserer du kyssing, nå?
Sånn type kyssing, ja. Det er bare pinlig. Dumt.
-Jeg forstår ikke hva som foregår... -Trengs ikke. Ikke prøv på det.
Du er ikke i stand til å fornemme hva jeg prøver å sette ord på.
Du har ikke ressursene som skal til.
Du er litt for kort til å være så lang.
Hvilke innsikter vil du lære oss i dag, Gustav?
Om offentlig kyssing?
Det at den er offentlig, utgjør hele forskjellen?
Halshugg meg for å være moralens vokter,
men har ikke du fast følge, Dagny?
-Jo. -Du har det? Bare sjekker.
Så drep meg, da.
-Går det bra, eller? Hva ler du av? -Nei... Hæ?
Du ler! Jeg prøver å få deg med. Hva mener du?
Jeg bare tenkte på... Det var noe annet.
-Ja, hva da? -Jeg bare tenkte på at...
Mennesket har en sarkastisk-ironisk tilværelse som inngang til livet.
Man lever som distansert og lite oppriktig til omgivelsene sine.
At man har en stolthet i det. At det er et viktig ærend i seg selv.
At det å dissekere tingene rundt oss, det har liksom en verdi.
Hvilken som helst idiot kan jo ta fra hverandre tingene sine,
sette det opp og holde det opp og si at det ikke er noe.
Hva er poenget? Hva er beundringsverdig med det?
Er det en slags sosiokulturell status å ta distanse fra dette?
Er ikke det bare feighet? Er ikke det bare manglende karakter?
Den late manns idioti? Et merkelig forsøk på å bli attraktiv?
Eller interessant for omgivelsene?
Jeg kan tørre å leve, elske og våge.
Jeg kan våge å fremsette mine meninger,
stå for det og få det til å være noe.
Hvis ikke det er noe mening, kan vi jo bare dø!
-Da kan jo alle bare dø her... -Hva er det som skjer nå?
Hva er det som feiler trynet ditt? Har du fått slag?
Deilig å ha deg med i gruppa, kompis!
-Skal du gå og skalle huet i veggen? -Jeg skal bare på do.
-Du må pisse. Bør jeg være bekymret? -Ikke pul folk i hjernen med vås.
-Edvard! -Hvem pulte hvem i hjernen..?
Det er modig, Gustav,
å våge å være stemmen som ser rett gjennom noe.
Du påpeker når folk er navlebeskuende og selvforherligende.
Du er vår tids Alceste.
Det er greit. Jeg tar den.
-Er det langt igjen? -Ca. 20 minutter.
-Hva skal vi? -Vi skal leve!
Hvordan går det med deg bak der?
-Ja, ja. -Hva betyr det?
Det... Det går bra.
Vi bare gjør det!
Deilig!
-Klarer du sånn? -Har ikke kjangs!
Jo. Alle klarer det.
Jeg er for tung. Jeg bare synker. Vi får se, da.
-Du må fylle lungene med luft, flyt. -Med luft. Ok.
Med luft.
Bra! Du klarer det!
-Hva tenker du på? -Ikke noe.
Det så ut som du tenkte på noe.
-Nei. -Si det, da.
-Du kommer til å syns at jeg er rar. -Du er rar!
Se. Månen.
Tror du folk snakker om oss?
Hva har det å si?
Du bryr deg ikke om hva folk sier og tenker om deg?
-Nei. -Det vil ikke jeg heller.
Jeg vil ikke skildre kjøkkenvegger,
barn som leser og kvinner som strikker.
Jeg liker levende mennesker som puster. Og føler noe.
Og har det vondt.
-Du skal inn her, du. -Stemmer.
-Adjø, da. -Adjø.
Jeg kan jo...
Jeg kan følge deg et stykke til.
Jeg har ingen steder å sove. Jeg har ingen penger å betale med.
I Paris ligger det katakomber under store deler av byen,
hvor de begraver døde.
Jeg legger meg... Jeg kommer meg ned, på mirakuløst vis.
-Jeg bruker frakken som hodepute. -Det er ikke sant!
-Det høres skikkelig skummelt ut. -Det var faktisk det.
-Går det bra? -Jeg bare...
Er det noe galt, eller?
Det går fint.
-Er du sikker? -Det går fint.
Hvor er De på vei, herr Munch?
Munch! Skal vi ikke ta oss en prat?
-Har man noe valg? -Det har man alltid.
Men noen ganger er det klokt å la andre velge for en.
-Kom! -La meg bære den opp til værelset.
Ta en prat med doktoren.
En rovfugl har satt seg fast i mitt indre.
Min sjel er som to ville fugler som sliter hver til sin kant.
Jeg ser alle mennesker bak deres masker.
Smilende, rolige ansikter.
Bleke lik.
Som stundesløse iler av sted langs en snirklet vei hvis ende er graven.
Det er sannelig et hardt blikk De har der.
Men det er jo det blikket fester seg ved. Det vakre eller det ekle.
Det er vi som bestemmer hvilke farger vi ser.
Mennesker.
Jeg ser mye som er vakkert.
Det er ingenting som unnslipper, hverken det onde eller det gode.
Jeg er ikke så ulik Dem, doktor.
Det har vært mitt prosjekt. Å hjelpe andre og meg selv.
Å klargjøre meg følelseslivet. Livet.
Men så syns Scharffenberg, og noen andre også...
...at min kunst er syk. Visste De det?
Han har jo aldri opplevd noe lignende selv.
Han besitter ikke den dybden i sitt følelsesliv.
Han kan høyst bli forskrekket.
Eller forulempet, som folk blir når de ikke forstår.
Lett for Dem å si. De intervjuer galninger hver eneste dag.
Hva om vi tar..? Michelangelo.
Han er vel et skoleeksempel på et geni, ikke sant?
Aldri har en person i så stor grad vært et offer for egen genialitet.
Han beskriver seg selv som besatt.
Han jobber alltid, dag og natt. En sykelig uttrykksiver.
Sinnssyk? Nei.
Men det fins en sjelelig ubalanse hos genier
som nok kan forveksles med galskap.
Men hverken De eller Deres kunst
har noen gang slått meg som sinnssyk. Ikke det grann.
Hvor lenge må jeg bli, doktor?
De har en kjempestor jobb foran Dem.
Med å prøve å skape balanse i
de helt utrolige kreftene som De besitter.
Ja, De er et stort geni.
Men nå må De lære å håndtere den kraften.
Det var ikke et lite sammenbrudd De hadde.
Jeg tror at det vil være bra for Dem
å bli hos oss en god stund til.
Edvard! Stopp!
-Edvard! -Jeg vet ikke hva som skjer!
Stopp, Edvard! Stopp!
-Kjære vene... Hva går det av deg? -Er det ikke lov å være munter?
Je suis juste moi!
"Juste moi!"
-Ta litt til, tante? -Vær så god.
Smakte det ikke, Edvard?
-Jo da. -Du må spise.
Ja, men jeg har ikke noe matlyst.
Din tante har stått og bakt i hele dag, bare til deg.
-Ja... -Er gutten vår uvel, Christian?
-Han er forelsket. -Det er ikke noe i veien med ham.
Jeg har det bra. Virkelig.
-Er du sikker? -Ja.
Du vet at jeg blir engstelig når dere ikke spiser.
Ta i det minste litt kaffe, så får du i deg væske.
Jeg bare får det ikke til. Det ser meget godt ut, tante, men...
Det føles som om det er blokkert mellom hodet og magesekken.
Som at spiserøret er for trangt.
Det går ikke...
Nå spiser du det tante har laget.
Kjære Christian. Vi bedriver ikke tvangsfôring.
Det er i orden, Edvard. Du kan spare det.
Da får du det "med melk og sukker på", som moren din pleide å si.
-Nå må du ikke glemme sakene dine. -Hva har jeg glemt?
Du som var så mye ute og malte,
sto på for harde livet, for et par uker siden.
Hvorfor bryr du deg om det?
Syns bare ikke du driver så mye med det.
Nei.
-Hvor skal du nå? -Jeg skal møte en venn.
-En venninne, egentlig. -En venninne?
-Ja. En slags sammenkomst. -Her i byen?
-Bare glem det, du. -Kan du ikke være hjemme i kveld?
Vi vil spille kort eller gjøre noe hyggelig.
Vær litt sammen med oss også.
-Ja, gjerne, men jeg... -Det er viktig å holde sammen.
-Ikke begynn med det der igjen. -Ikke få dårlig samvittighet.
Du er en voksen mann.
Men du er ung også, du trenger å være sammen med andre unge.
Vi andre, Inger spesielt, syns det er så fint når du er her.
Jeg vet det.
Ingen har hatt det vanskeligere enn oss, Edvard.
-Sånn er det bare. -Greit.
Det blir aldri bedre.
Alt vi har nå, det...
...er vi som er igjen.
Jeg gleder meg til utstillingen. Men hvorfor er du så kryptisk?
Jeg bare...
-Jeg er bare litt nervøs. -Det pleier du ikke å bli.
-Hvorfor er du nervøs nå? -Nei, nei, nei! Hva driver du med?
-Beklager, Edvard! -Han er gammel og har beinskjørhet.
Det går bra!
-Er det langt igjen, eller? -Nei, det er rett oppi her!
Kunstneren må jo risikere!
Uten risiko er ikke kunsten noe som helst!
Ta penselen, f.eks. Hva faen er det for noe?
Skal du ha noe å si i samfunnsdiskursen,
er det et fattig verktøy.
Det er ikke noe gærent med det han gjør.
Men for meg blir det skoleflinkhet kamuflert som progressivt.
Det blir bare dumt. "Jeg har sett noe, men ikke skjønt noe."
-Du driver med noe mer nyskapende? -Det vil jeg påstå.
Nei, et personlighetsavvik ligger til grunn hos Vigeland.
-Synsing av verste... -Greit, du skal få den!
Hva tenker du, da? Hva tenker du?
Nei, det stemmer sikkert, det.
Malekunsten er oppskrytt. Penselen er irrelevant.
Det stemmer sikkert, det.
-Du er så jævlig frekk! -Slapp av, jeg snakker bare...
-Hva faen er det med trynet ditt? -Du kjenner meg! Du vet alt.
Kan ikke du skrive boka om meg? Skriv "Hvem var Gustav Vigeland"!
-Ey, åpne opp den jævla døra! -Ja, ja!
-Edvard. Hils på Carl. -Hei.
En fornøyelse!
-Hyggelig. -Er alt i orden?
-Ja da. -Føler du deg bra?
-Ja. -Ja?
-Denne vakre jenta... -Dagny.
Hun fortalte meg om utstillingen din.
-Du er arbeidsnarkoman. -Det kommer an på...
Kanskje bare alkoholiker?
Ikke for å være frekk,
men jeg lar meg fascinere av slike som deg.
Kan jeg bare snakket med deg litt før jeg glemmer det?
Ikke for å være frekk, men jeg må snakke med henne i et par minutter.
Vi kjenner hverandre veldig godt.
Jeg ville bare si at jeg vil takke deg på en eller annen måte.
Jeg klarer ikke akkurat å uttrykke hva jeg føler og sånn...
Unnskyld, kan du la oss være alene litt, er du snill?
Så vi kan... Det er ikke meningen å være...
Jeg skjønner ikke en dritt av hva du sier.
Jeg vet ikke. Jeg føler bare at alt forsvinner for meg.
Jeg føler at alt forsvinner.
Der er du! Prøver du å gjemme deg?
-Du lot meg være igjen her. -Så møtte jeg på denne jævelen.
-Går det bra, min venn? -Ja, det går bra med ham.
Det går bra med ham, og med deg. Perfekt.
-Kan du hente et par øl til oss? -Klart det.
Munch! Kom, du må hilse på Jens Selmer.
Jeg så et av maleriene dine
på Høstutstillingen for et par år siden.
Man kan ikke være med hvert år. Kanskje ikke helt min stil, men...
Jeg husker det, og det har en verdi i seg selv.
Vi sto og snakket om Paris. Du sa du nettopp hadde vært der?
Ja. Det var fint, det.
Fortell, da. Hva skjedde?
-Tror ikke det er så mye å fortelle. -Nei vel?
Nei. Det var fint.
-Har dere sett Thaulow? Milly? -Hvordan det?
Jeg tenkte... Vi kjenner hverandre litt.
-Henne må du passe deg for, Munch. -Jaha?
Nei, nei, hun er deilig. Men du vet at hun er gift?
Mine herrer!
Du har dratt deg helt fra Grand Café og ned hit.
-Alt for å overraske. -Er ikke så veldig overrasket.
-God aften. God aften, Hermann. -Går det bra?
Ja. Kjenner dere hverandre?
Dette er Edvard. Han er maler fra Kristiania.
Eller var det Paris? Jeg husker ikke helt.
Uansett, så hyggelig at De kunne komme. Snakkes, gutter.
-Det gjør vi! -Hvor er egentlig mannen hennes?
Milly?
Milly. Vent litt, da. Kan vi snakke litt?
-Er det ikke det vi gjør? -Jo, men på tomannshånd.
-Snakke om hva? -Hvorfor er du sånn?
Du er så rar. Jeg kom hit for å være med deg.
Jeg tror kanskje vi har misforstått hverandre litt.
Da er det min feil. Kanskje jeg har latt deg tro...
-Har jeg sagt eller gjort noe? -Det var ikke meningen...
-Edvard. -Hva?
Kan du ikke si hva jeg har gjort, da, Milly?
-Hva er det jeg har gjort? Si det. -Se, da.
Kvelden. Menneskene. Det er sommer.
Kan du ikke bare ha det hyggelig og leve livet?
-Går det bra? -Ja.
-Har du det fint? -Ja!
-Sikker? -Ja!
-Vi kan gå, hvis du vil. -Ja!
-Eller vil du bli? -Ja!
Hører du hva jeg sier?
Ikke vær redd. Ok?
Det er viktig at du har begge øynene åpne når du følger den.
Spredningen på hagl er så stor.
Hvis du bare har ett oppe, går det gærent.
Du kunne kledd bart. Tror du ikke det?
-Nei... -Ja, selvfølgelig fikk jeg den.
Beklager. Jeg har hatt litt for mye å drikke.
Unnskyld meg, sir.
-Du er herr Munch, ikke sant? -Nei. Beklager.
-Jeg har sett maleriene dine. -Det er ikke meg.
Jeg skjønner hvorfor de avsluttet utstillingen din.
-Hva er det du er ute etter? -Det holder ikke mål. For enkelt.
Det er ingenting.
-Hva er det du vil ha av meg? -Ingenting.
-Jeg tror på kvalitet. -Hva er det?
Hva det er? Ekte håndverk.
Kunstnere som er helt besatt av
å skape mesterlige malerier av natur. Av mennesker. Av selve livet.
Noe vi kan la oss imponere over.
Som Rembrandt. Rubens. Renoir!
Det var derfor jeg ville spørre deg, før du avbrøt meg:
Syns du virkelig at maleriene dine er noe tess?
Hva er det han snakker om? Har de kansellert utstillingen din?
-Hva er du ute etter? -Oppnå kontakt med virkeligheten.
-Tusen takk! -Det later til at du trenger det.
-Takk. -Bare hyggelig.
-Kan jeg si deg noe? -Meg? Ja.
Bør vi mennesker jage etter å oppnå stabilitet hele tiden?
Fordi det er det som er, og har vært, viktig nå?
Vi har blitt så døve, slappe og bleke
at vi søker minste motstands vei?
At vi tar del i generisk ekspresjonisme?
Som kopierer kopien av kopien og legger til..?
Noen slags audiovisuelle effekter oppå der igjen
for å kunne forvirre tilskueren og ta fokus vekk fra innholdet?
Er det poenget ditt? Er det det du mener?
Da kan vi mose sammen tilfeldige skulpturer, noe jazz og vev,
eller hva folk søker om støtte til å produsere, fra byråkrater
som har et så skjevt bilde av hva kunst er
at de ikke ville kjent igjen en Rembrandt om de så en i dagslys.
Jeg uttrykker noe fysisk.
Jeg sier ikke at det er mer verdig eller spennende eller noe som helst,
men det er i det minste noe.
Det uttrykker noe. Det er et innfall som skaper en friksjon.
Bør det unnskyldes?
Fordi vi forstyrrer ditt borgerskapelige syn på hva kunst er?
Da kan vi jo bare dra noen sekker ned over hodet og kaste oss i elva.
Var det dette du drømte om som barn? Lengtet du etter konformitet?
Var dette din drøm om eksistens?
"En dag, når jeg blir stor,"
"skal jeg gå bort til dette mennesket, som jeg ikke kjenner,"
"og konfrontere vedkommende om dens bidrag til samfunnet."
Var det det du drømte om? I så fall skyter jeg meg her og nå.
Det er bare slik jeg ser det.
-Jeg har rett til å dele... -Rett til å dele?
Du kjenner meg ikke! Du vet ikke noe om meg!
Din elendige dritt!
August!
Hva er dette? Hvorfor har du ikke sagt noe?
Vi har vært sammen i tolv timer! Du går rundt og er taus!
-Det er ingenting å si. -De kansellerte utstillingen din!
-Hva skal jeg fortelle, da? -Skal vi ikke prate om det, da?
Det er ingenting.
Husker du hva du fortalte meg på kanalbåten?
Hva da?
At du hater alle mennesker. Alle utenom deg selv.
Ja. Stemmer sikkert, det.
-Ja? -Hei, det er meg.
-Jeg visste ikke at... -Det spiller ingen rolle.
-Hvor skal du? -Hjem.
-Jeg kommer bort. -Nei.
-Hvorfor ikke? -Det passer ikke.
Er du sikker?
Du må tenke på at folk kommer til å huske deg for dette.
Alt kommer til å bli bedre når de først forstår.
-Jeg ringer deg i morgen. -Da reiser vi til Polen.
Ta vare på deg selv, Edvard.
God dag, herr Munch.
-Kjenner jeg Dem? -Nei.
-Hva vil De? -Jeg vil gjerne spørre Dem om noe.
-Jeg snakker ikke med journalister. -Jeg er ikke journalist.
-Hva? -Jeg er ikke journalist.
Så hva vil De? Låne telefonen?
Stå akt for Dem.
-Jeg er opptatt. -Jeg kommer tilbake en annen dag.
Tirsdag, kanskje?
Ja. Kom, så!
"30. mars. I over en måned har jeg vært syk med influensa."
Jeg var syk hele tiden.
Vi var alle syke hele tiden.
Stenersen! Kom inn, kom inn. Hør på dette.
"Søndag 10. desember."
"I går sendte jeg tre av mine små malerier på et auksjonslokale."
"Det fikk et riktig ynkelig utfall,"
"idet det for de fleste ble budt svært lite over rammens pris."
Det er godt det er noe som går riktig vei.
Fikk De fatt i tyskerne?
Jeg har sendt et brev på Deres vegne.
Ryktet sier at Terboven er svært glad for Deres kunst.
Det må han gjerne være så lenge han lar meg være i fred.
Jeg skrev at det viktigste for herr Munch nå, er at han får tid og ro
til å fullføre flere av sine viktigste livsprosjekter.
Godt. Tror De det holder?
Vi får se.
Advokaten Deres trodde ikke tyskerne våget å beslaglegge malerier.
Det ville i så fall blitt en internasjonal skandale.
Han ville snakke med Dem snarest om testamentet Deres.
Min advokat vil ha fatt i meg før jeg dør, mener De?
Dersom De skulle finne på å gå til Vårherre mens tyskerne har makten,
kan det bli et juridisk problem
om De har testamentert alt til nasjonen Norge.
Rådhuset tilbød seg å oppbevare all kunsten Deres der.
Aldri i livet!
Det har stått i avisen at det vil være utrygt å lagre alt her ute.
Stenersen. Jeg må ha bildene mine rundt meg.
Jeg kan ikke arbeide uten dem.
-De ville bare forsikre seg om... -Nei!
Nei... Nei.
Jeg kjeder meg minst når jeg maler.
Jeg hater alt det andre. De samme tingene hver dag.
Spise, kle på seg, gå de samme turene.
Hver dag gjør vi ting vi har gjort titusen ganger før.
Barbere seg, for eksempel. Er det ikke kjedelig å barbere seg?
Jo, sikkert.
Det er godt jeg har Dem, Inger.
Petra.
-Hva? -Petra.
Ja visst. Petra. Petra.
-Er De snill og tar den? -Ja.
Det er en dame som påstår at hun har en avtale med Dem.
Ja, det gjorde hun vel.
-Kjenner dere hverandre? -Ja, vi har møttes, vi.
Det er i orden, Petra.
-Jeg håper jeg ikke forstyrrer. -Det gjør De.
De har godt av å stå her ute. De blir sterkere av det.
Så, kom her.
Det sto i avisen at De aldri går ut mer.
Jeg er trøtt på mennesker.
Men De er jo her sammen med meg nå?
Ikke frivillig.
-Hvorfor giftet De Dem aldri? -Jeg maler.
Ingen er vel født bare for å male.
Hvis jeg hadde giftet meg og fått barn,
ville det nærmest vært en forbrytelse.
Blodet mitt er fullt av sykdom. Nerver.
De tenkte kanskje annerledes som ung?
Jeg har nok vært ganske lik bestandig.
Edvard, hva tror De er kunstens natur?
Kunst er det motsatte av natur. Den er suveren i sitt rike.
Kunsten behersker naturen og forkaster det den ikke behersker.
Kunsten er et selvstendig rike. Den legger naturen under seg.
Og avsondrer det overflødige. Naturen er kunstens nødhjelp.
-Er mennesket en øy? -Vet ikke.
Den sterkeste er den som er mest alene, tror jeg. Ibsen skriver det.
Da må det vel være riktig.
Jeg føler meg ikke alene sammen med maleriene mine.
Når jeg maler, føler jeg meg hel.
Hva tror De det var som fikk Dem til å drikke nervene Deres i filler?
Jeg måtte til stupet.
Jeg ville se bunnen.
Jeg måtte. Det var mitt kall.
Hva mer? Fortell meg om det.
-Nei, det er ikke mer. -Er du sikker?
De nevnte Deres søster Sophie.
De falt ned en trapp. Hva skjedde før det?
Vi hadde alle blitt kalt inn på værelset til Sophie.
Hun satt i stolen.
Hun var blek og liten, men også rolig.
Liksom overgitt.
-Det må ha vært tøft for Dem. -Det var ikke "tøft".
Det bet seg fast. Hugget seg inn i meg, i hjertet.
En aldeles infernalsk stund. Som en sjelelig tortur.
Jeg skalv inni meg, men turte ikke gråte, for...
Far var så ute av seg.
Jeg ville ikke gi ham mer å...
Han var så følsom.
Om jeg bare hadde forstått.
Nå var De modig, Edvard.
-Det holder for i dag. -Ja.
Ja.
Hvor er De på vei, herr Munch?
Det var dager jeg ikke spiste noe.
Jeg kunne bare betrakte fisken som skulle kastes i det kokende vann.
De bulende øynene...
Jeg mistet titt appetitten.
Titt... Titt... Appetitt...
Hvem er du?
Jeg har en potetbit fra i forgårs. Den kan jeg ta.
Kanskje smelte en liten smørbit i kjelen.
Jeg kaster... Det er motbydelig, alt sammen.
Er jeg død nå?
Du må velge. Det skjønner du vel?
Jeg vil ikke dø her.
Hvem vil dø?
All smerten skal ta slutt. Angsten.
Ikke fortvil.
Snart skal de se meg over horisonten.
Jeg skal kaste skriket over byen til vinduene knuser.
Du våkner til slutt.
Etter alle disse årene...
Hvis du visste hvor vanskelig det var for meg, for alle...
Jeg er et menneske som elsker en annen! Jeg sier ikke det er perfekt.
Du forstår ikke. Hvordan kan du elske en du ikke forstår?
-Forstår ikke jeg deg? -Du elsker meg kun som et middel...
Det er alltid meg det er noe galt med. Alltid andre.
Min kjærlighet er feil. Andres liv er forkjært. Hva med deg?
Jeg får ikke til noe! Jeg får ikke malt, kan ikke stille ut!
Hvordan er det kjærlighet, når du vet hva jeg lever for?
-Jeg kan ikke leve uten deg. -Alltid må du gråte.
Og true med selvmord.
La meg være i fred. Som jeg har bedt deg om tusener av ganger.
Si det, og jeg skal la deg være. Hvis du sier det.
En gang for alle. Se på meg, da!
Jeg elsker deg ikke.
Du vet jeg ikke kan det.
-Tusen takk for gaven, far. -Nå må du huske å dele.
-Nå var dere heldige. -Jeg blir svimmel.
Hun visste at hun tok en del av meg. At hun merket meg.
Som en vampyr.
Hun beruset seg av min ungdom.
Det beste er å holde seg fra det. Fra dem.
Jeg sier det igjen og igjen, men du hører ikke.
Hun ville deg aldri noe vondt.
Om jeg bare kunne vært bedre for henne.
Om jeg bare hadde kunnet være nær et annet menneske.
Det er umulig.
Du er følsom.
Er jeg død?
Du vet hvor du er.
Du har vært her før.
Det føles som at jeg er... ødelagt.
Du er ikke ødelagt.
Du har bare gått deg vill, Edvard.
De arbeider. Så godt å se.
Damene på kjøkkenet sa De ville få maten brakt inn på rommet.
Det forstår jeg godt.
Ikke lett å sitte i spisesalen med så mange fremmede.
Var det det hele?
Ja. Vel bekomme.
Ja? Kom inn.
Har De en ledig stund, doktor?
Til Dem har jeg hele kvelden.
Jeg har i det store og det hele vært heldig, doktor.
Jeg sa til Strindberg at jeg hatet alt og alle, bare ikke meg selv.
Da sa Strindberg at jeg var heldig, fordi han hatet også seg selv.
Han skled lenger ut enn meg.
Hans galskap skremte meg.
Sorgen har like fullt tatt mye av plassen i meg. Sårene.
Men så har det også vært mening i å male.
Hele meningen. Og hele mitt liv.
Virkelig kunst blir skapt på bekostning av fred og harmoni.
Stå stille, doktor.
De bør slutte å røyke. Det er ikke bra for Dem.
Litt harmoni kan vel ikke skade?
Kunsten vokser opp av glede og sorg.
Mest av alt sorg.
Kom. Still Dem i lyset.
Jeg kranglet med min far en gang.
Om hvor lenge jeg kom til å brenne i helvete.
Jeg mente tusen år. Han mente lenger.
De burde få en doktor til å se på det.
Tøv.
Jeg er bare gammel. Det er sånn det låter.
-Hva drev Deres far med? -Han var lege. Militærlege.
Dypt religiøs.
Det er ham jeg har fått mine dårlige nerver fra.
Min mor døde da jeg var fem.
Jeg husker far kom og hentet oss. Midt på natten.
Tok oss med ned trappen og inn på et rom der min mor lå syk.
Jeg satte meg ned ved siden av henne.
Så strøk hun meg gjennom håret.
"Nå skal jeg forlate dere", sa hun.
Hun strøk og strøk. Ute snødde det.
Etterpå... Da alt var over...
Da fikk vi sjokolade.
Er De selv redd for å dø?
-Er ikke De? -Nei.
Jeg tror ikke det.
Kanskje vi skal snakke om livet i stedet?
Hva vil De fortelle meg om livet, frøken?
De tror ikke jeg kan bidra med noe, så ung?
Jo, jo. Fortell meg om livet.
Vel, De har jo vært forelsket en gang, De også.
Kanskje De har sendt kjærlighetsbrev?
Smugkikket på henne fra avstand.
Kanskje dere avtalte å gå på kino,
og det var det eneste De tenkte på.
De malte henne sikkert.
Det fantes ikke kinoer da jeg var ung.
Nei, men alt det andre fantes.
De har jo elsket noen, De også.
Det er merkelig...
I dag er jeg så dårlig at jeg knapt orker å stå på bena.
Likevel er jeg så...
...sensitiv at jeg kan male de vakreste ting.
Noen gamle gubber maler bare gult og grønt.
Men jeg har fremdeles fargesansen min.
-God ettermiddag, herr Stenersen. -God ettermiddag, Petra.
Nå er han oppe i andre etasje. Han vandret lenge rundt i hagen i dag.
Han har jo lungebetennelse!
-Hvordan går det med ham? -Han hoster og hoster.
Søvnen er dårlig. Han spiser stort sett bare poteter.
Han har låst meg ute fra de fleste rommene.
Han liker Dem, forstår jeg.
Har jeg fortalt om da
han fikk i oppdrag å male en skipsrederdatter i Bergen?
Rederen ville ikke ha det ferdige bildet. "Hun ser jo gyselig ut."
Da sa Munch: "Jo, hun er både stygg og slem. Men er ikke bildet godt?"
Det høres ut som ham.
De får komme Dem hjem til familien. Jeg tar over herfra.
-God jul, herr Stenersen. -God jul.
Har jeg fortalt Dem
om da min bestefar ble gammel?
Nei. I så fall har jeg glemt det.
Mot slutten ble han meget syk.
Doktoren mente han måtte forberede ham på døden.
Han fortalte ham hvordan alt lå an.
At det snart var slutt. Da brast det ut av min bestefar:
"Nei, tenk at det skulle hende meg også!"
-De skal ikke dø helt ennå. -Nei. Tenk...
Tenk om det skulle hende meg også.
Til advokaten.
-Hva er det? -Mitt nye testamente.
Advokaten ba meg skrive det om.
-Og det har De gjort? -Ja.
Hvem blir de heldige arvingene?
-Alle. -Alle?
All kunsten går til kommunen.
Så vil forhåpentligvis ikke tyskerne få tak i den.
Ja, De skal se jeg endelig bli populær i kommunen.
Og får min egen park!
-Høres fint ut. -Ja, det syns jeg også.
Ja.
Da får jeg ønske Dem en riktig god jul.
Kunne De ikke bli en liten stund til?
Jo da, for all del. Jeg tenkte kanskje De...
Alle tror visst at jeg liker å være for meg selv.
De er hjertelig velkommen til oss på middag.
Nei, De må ta Dem av barna.
Dessuten vet De at jeg avskyr å gå på besøk.
Nei da, jeg...
Jeg ville bare at De skulle bli litt til.
Stenersen...
De har vært meg en god venn i alle disse år.
Ja, kom inn.
Så er dagen kommet.
Dette er til deg.
Nei, det... Det er jo altfor meget. De kan ikke...
Se på det som en takk.
Da sier jeg mange takk.
Og husk nå følgende:
Uansett hva familie og venner sier,
må De aldri finne på å stå på ski!
Og når gikten melder seg: Få massasje.
Hold Dem varm.
De er alltid velkommen hit.
Takk.
Redigert av: Benedikte Sommerbakk plint.com