De tjänstemän som ställer sig till förfogande för ockupanten
förtjänar inte att benämnas överlöpare eller något liknande.
Tvärtom gör de sitt land en tjänst
som under omständigheterna är långt större
och som kräver minst lika mycket mod och personlighet.
Med vapen i hand uppsöker...
Petra! Ring Stenersen och be honom att komma.
Säg att det handlar om liv och död. Ger du mig halsduken?
-Tack, tack. -Herr Munch, vänta.
-Nej! -Er rock. Jo!
God kväll, herr Munch. Talar ni tyska?
-Ja. -Vi är från de tyska myndigheterna.
-Får vi komma in? -Ja, det är bara...
-Jag har mycket att göra. -Det tar inte lång tid.
-Er tyska är god. -Jag bodde i Berlin i min ungdom.
-Hur mycket kostar den? -Jag vet inte. Inte mycket.
Ingen köper målningar längre.
-Är ni en känd målare? -Inte särskilt.
-Hur många målningar har ni? -Många av dem är inte färdiga.
-Hur kan jag hjälpa er? -Man ser fjorden härifrån.
Är det Gustav Vigeland-parken? Har ni sett skulpturerna?
De är otroliga.
Det är en... stor park.
Ni skulle kunna ha en egen park i den här trädgården.
Ni kanske borde skapa skulpturer också?
Nej, det är inget för mig.
Då så. Vi har sett det vi behöver.
Det här är från rikskommissarien. Han är en beundrare.
"En av Europas största konstnärer", sa han.
Vi hör av oss.
De har gått. Men han är upprörd, så det är bäst att ni går in direkt.
Ja.
Stenersen! Sa jag inte att tyskarna var ute efter mig?
-Jo. -Jag visste att detta skulle hända.
Det var Hitler som förbjöd mina målningar.
Det var han som såg till att de kastades ut från Tyskland.
Och så kommer de hit och...
Sådana som han
som målar rakt upp och ner med breda penslar
har aldrig stått ut med oss som målar med fina penslar.
Edvard! Vad sa soldaterna?
Att de kommer tillbaka.
Här.
Var de ute efter målningarna?
De tar väl bara allt de har lust med. Huset också.
Och så skröt de om Vigeland-parken. Fördömda amatörer.
Vi kan försöka hitta ett gömställe för målningarna.
Jaså? Var då? Jag har tusentals.
Om det var Terboven som skickade dem kan det vara ett gott tecken.
De kanske vill samarbeta?
Samarbeta? Jag vill inte samarbeta!
Jag vill ha arbetsro!
-Jag ska höra mig för. -Tack.
Ur smuts... reste sig ett ansikte.
Fullt av sorg och skönhet.
Döden...
ser livets födsel.
Jag ska skicka ett till Strindberg också.
Han är helt galen.
Jag vågar inte kalla på den djävulen. Man blir ju rädd.
Fienden. Fienden!
Hemska demoner från fiendens stad!
Varsågod, herr Munch.
Skicka de här.
KÖPENHAMN
Sjuk.
Du är sinnessjuk...
-Målaren som trodde han var Messias. -Att han var Messias.
En sjuk man...
Sjuk konst...
Han måste betala för vad han har gjort. Han har förstört konsten.
-Han är sjuk... -Nej!
Nej! Nej!
God morgon, herr Munch.
Jag heter Linke. Jag är sjuksköterska.
Ni är på Jacobsens klinik på Kochsvej i Köpenhamn.
Er vän herr Goldstein tog med er hit.
Ni var mycket medtagen. Och förvirrad.
Doktorn tar emot er när ni orkar stiga ur sängen.
Lite för mycket konjak och cigarrer, kanske?
Jag ska ge er något för huvudvärken. Jag lämnar det här.
Det är en ära att ha er här.
Jag älskar er konst, så det är viktigt att ni blir frisk.
-Frisk som en fisk så ni kan måla. -Var är mina saker?
Era målarsaker står i skåpet.
Det här är ert privata rum.
Det är många spännande människor här, förutom er själv.
Konstnärer, poeter...
Så det borde inte kännas så främmande för er. Jag ska bara...
Jag vill gärna vara ifred.
Ja, självklart.
Ursäkta mig.
Det är bara att ringa efter mig om ni behöver något, herr Munch.
-Ursäkta. -Ingen fara.
-Jag tror att jag har gått fel. -Ni kan sitta här om ni vill.
Ja.
-God dag! -Hej.
-Står ni och målar? -Ja, jag försöker.
Jag blev lite nyfiken bara. Har ni precis börjat?
-Ja. -Jag ser att ni målar ett ansikte.
-Är det någon ni känner? -Ja, det är det.
Ni har långt kvar, men färgerna var fina.
-Där är han ju. Självaste... -Hallå!
-Såg du några båtar? -Ett par.
Jag är utsvulten. Har ni ätit?
Ja. Det står där inne, men det har nog kallnat.
-Moster, jag får tvålen i ögonen. -Har du arbetat ända till nu?
-Sätt dig lite. -Jag äter gärna först.
-Han sticker ut i Horten. -Ja då.
-Vi behöver lite kultur här i stan. -Men han är inte i Paris längre.
Det kan man gott säga.
-Sätt dig, Edvard. -Jag ska bara äta lite.
-Han är så försynt. -Har han fått något jobb? Ett yrke?
-Han ska bli konstnär. -Målare.
Det kräver en hel del, särskilt om man ska leva på det.
Han är duktig. Knappast arbetsskygg i alla fall.
Han är bra på att jobba när det är med något han tycker om.
-Hörni... -Vad då?
Prata inte om mig i tredje person.
Det gör vi inte.
Jag står ju här framför er.
Jag går och äter.
-Vad är det med dig? -När ska vi åka tillbaka?
Du har ju precis kommit.
-Jag vill inte vara här. -Vill du inte vara med familjen?
Jo.
-Men jag vill tillbaka till stan. -Jag förstår mig inte på dig.
Vi har fått låna huset till augusti så att du kan måla.
Måste det alltid vara staden som lockar?
Edvard. Försök att hitta lugnet.
Vill du gå ner till vattnet eller spela kort eller något?
Pappa. Följ med.
Ja... Vi kan väl spela lite kort.
Du, jag tänkte bara att vi... Oj, förlåt. Jag trodde du var...
-Thaulow? -Herman, kom hit.
Jag trodde du var... Strunt samma. Ursäkta att jag störde.
-Ni störde inte. -Säg "du", det är inte så noga.
Du... Vi träffades på tåget, eller hur?
-Gjorde vi? -Jag tror det.
Sarah Bernhardt var det. Skådespelerskan.
Du liknar henne i den där hatten.
-Känner ni varandra? -Nej.
-Ni är den där målaren, inte sant? -Det stämmer.
Ni ser förnäm ut i de där kläderna. Var har ni köpt dem?
-Jag har varit i Paris. -Så pass?
-Men ni känner inte varandra? -Har aldrig sett honom.
Det verkade så, bara.
Vill du slå dig ner med oss?
-Vill du slå dig ner med oss? -Gärna.
Ja? Fru Thaulow. Edvard Munch.
Säg Milly. Är du tusen år gammal, eller?
Ibland går jag runt och har egna samtal i tankarna.
Saker jag borde ha sagt eller saker jag kunde ha sagt.
-Eller saker jag kommer att säga. -Som nu?
-Men det fungerar dåligt. -Säger du det?
Det blir liksom aldrig som jag tänker mig.
Du kommer säkert tänka mycket på det här.
Det är inte så med dig, tror jag.
Vet du varför den heter flugsvamp?
-För att flugorna tycker om den? -Nej, tvärtom.
Den är giftig för att skydda sig mot flugor.
Så flugorna är de enda som ogillar den?
Han jag är gift med är rädd för svamp.
-Alla de andra giftiga svamparna då? -Vad är det med dem?
Om bara flugsvampen är giftig av en anledning,
för att skydda sig mot flugor...
Säg det. De har väl bara dragit upp för mycket mineraler ur jorden.
-Sådant som de inte behöver. -Jag förstår.
De är egentligen inte giftiga, bara för oss människor.
Den där boken är fantastisk. Har du läst något av honom?
-Nej, men det ska jag. -Jag identifierar mig... Nej.
Jag kan känna igen mig i att ha en sådan upproriskhet.
Författaren i mig. När jag skriver.
-Vad trevligt. -Vad är trevligt?
-Att du skriver. -Är det trevligt att jag skriver?
En dag står det "Thaulow" på en bokhylla i ett hem på Borre.
Ja. Man kan alltid hoppas.
Eller det gör det säkert.
Har du sett något av den där poeten? Går du på teater? Tycker du om det?
Jag tycker om det.
-Jag tycker det är väldigt uppblåst. -Ja...
Men det har ju något ändå, tycker du inte?
Ibland kanske det viktigaste inte är handlingen.
Det handlar mer om att hitta en sorts frekvens.
-En viss känsla. -Jag avskyr när folk säger så.
Varför då?
-Det är så pretentiöst. -Vad då?
Jag vill inte bli tillsagd vad jag ska känna.
Jag tycker inte ens att konst ska vara konst på det sättet.
Bara ett sätt att tänka på. Att vara fri.
-Vi pratar nog om samma sak. -Ja, kanske det.
En känsla är också ett sätt att tänka på, eller hur?
Jag tycker om den känslan. Den melankoliska känslan.
-Du tycker om melankolin. -Ja, det gör jag.
Ni ser ut att må bra. Bättre.
Hur går det med själen, herr Munch?
-Jag ser ut att må bra, säger ni? -Ni har säkert mått bättre.
Vad är diagnosen, doktorn? Är målaren sinnessjuk?
-Jag har inte undersökt er än. -Nej. Glöm att jag frågade.
Men jag kan berätta att ett av mina stora intressen...
är geniets mentala eller andliga anatomi.
Eller som jag brukar säga: "Sjuk eller geni?"
Var Goethe sinnessjuk när han skrev "Werther"?
Var Kierkegaard sinnessjuk
eller bar han bara på geniets oumbärliga nervositet
som ett livsvillkor?
Beklagar om jag inte är överlycklig över mitt tillstånd
eller är lika fascinerad av galenskapen som er, doktor.
Galenskap?
Eller kanske nervernas kapitulation under spritens angrepp?
Hur mycket är ni uppe i? Hur mycket dricker ni om dagen?
Jag måste skriva ner hur mycket det är.
Jag känner inte för att berätta det för er.
Ska ni skriva ner det?
Boken låses in i kassaskåpet varje kväll.
Vi gör en gentlemannaöverenskommelse.
När ni är klar hos oss så säger ni till, så bränner vi upp er journal.
En flaska konjak om dagen den senaste tiden.
Kall öl på morgonen. Lite mat.
Ni har haft tur.
Jag får intrycket att ni tål en hel del.
Jag har varit sjuklig hela mitt liv, sedan jag var barn.
Jag föddes in i världen döende. Jag fick nöddöpas.
Mina lungor har varit under angrepp hela livet.
-Att jag är stark och tål mycket... -Lugna er.
Det var vänligt menat. Det kanske räcker för idag?
Jag hoppas att ni stannar här ett tag till.
Rummet är ert så länge ni vill stanna här.
Smakar det bra?
-En sodavatten, tack. -Ursäkta?
-Sodavatten. -Sluta prata strunt.
TVÅ TIMMAR TIDIGARE
En känd målare besöker Berlin. Skål för Edvard Munch! Skål!
-Edvard! -Hej.
-Hej. Hur mår du? -Jag mår bra, tack...
Jag är klar, tror jag.
Hej.
-Vi har tyvärr dåliga nyheter. -Okej. Vad då?
Vi måste stänga utställningen.
-Vi stänger den idag. -Jag förstår inte.
-Jag är jätteledsen. -Men varför?
Beslutet togs av Berlin Art Association.
Det skedde en omröstning. 120 mot 105.
De tycker inte att målningarna är färdiga.
-Det är väl mitt beslut? -De uppfyller inte våra krav.
Nu, helt plötsligt? Ni har sett de flesta av målningarna tidigare.
Edvard, jag är verkligen ledsen. Jag menar...
De kanske skulle funka någon annanstans, men det är bara...
Det går inte.
Kritikerna...
Publiken...
De är för enkla.
Så vi måste stänga.
-Så det var en omröstning? -Och du förlorade.
-Är du okej? -Ja.
-Är du säker? -Ja. Ja...
Ja.
Tack.
Edvard!
Jag har ringt och messat dig hela dan. Varför svarar du inte?
Jag har på ljudlöst.
-Vi skulle ju mötas. -Jag har bara varit...
-Upptagen. -Hoppa in.
Ja?
Berätta då.
Jag vet ju allt. Du kan bara berätta för mig.
-Va? -Det som hände.
Hände?
Vad då hände?
Du har legat med Dagny.
Jag visste det. Vad trodde du jag menade?
Ingenting. Jag...
Ingenting. Jag trodde...
Jag dömer ingen. Herregud. Se på mig.
Nyskild. Ensam. Pank.
Det sista jag skrev gillade ingen.
Dagny har alltid gillat din konst.
Lite för mycket.
Tillgjort, så där. Sånt där märker man direkt.
Vart ska vi?
Vi ska möta Vigeland och en vän. Vi ska fira.
Jag tror inte jag orkar.
Jag säger inget till de andra.
-Kommer Stanislaw vara där? -Du kan stanna här!
-Jag tror inte... -Du har kontanter på dig, va?
-Ja, men jag vet inte om jag... -Bra. Du betalar. Tack!
Vigeland!
Jag drömde inatt att någon försökte döda mig.
Hon hade hällt någonting i mitt glas.
-Hej! -Är Dagny inte här?
Vi ska möta henne i parken. Hur är det?
God dag. Strindberg. Trevligt.
Grattis. Herregud.
Det ska bli så kul!
Det är en fin lokal med bra ljus.
Bara vi får rummet i god ordning, så kommer det att bli jättebra.
För att skildra allt som ska skildras. Det kommer att bli bra.
Är du glad? Säg det till ditt ansikte, då.
-Det här är Sigbjørn från Stavanger. -Obstfelder. Trevligt.
-Ska du stanna länge, eller? -Ja, så länge pengarna räcker.
Jag ska försöka skriva lite. Gustav lånar ut sin soffa åt mig.
Håller du ett litet föredrag igen om dina egna insikter?
Jag? Nej.
Jag är bara glad att få vara med när han snurrar in sig i resonemang
om litteraturens fall efter världskrigen.
Ingen kvalitet sedan 1800-talet, säger han.
Jag har fan aldrig sagt det!
När sa jag det? Lyssna nu! Jag har aldrig sagt det!
Vad sa du då?
Jag sa att det är en stor skillnad
vid övergången in i det tjugonde århundradet.
Det existentiella tankegodset är av en annan kvalitet
än det vi har sett efter andra världskriget.
Det var fan det jag sa.
-Välkommen till Berlin, då. -Tack.
Det går inte. Kritikerna...
Publiken... De är för enkla.
-Är du okej? -Ja.
-Är det säkert? -Ja.
Har du läst "Over Ævne"?
Det är fanimej ingenting.
Du startar debatter som fan inte ens är några debatter.
Det är samma gamla monolog
som försöker dölja ett "short man syndrome".
Du har ett trauma.
Det är uppenbart att jag ska leda dig igenom det.
Det här är det som kallas att erkänna nederlag.
Du förlorar diskussionen, så du hittar på ett trauma...
-Jag har inte hittat på det. -Det här är Obstfelder.
-Sigbjørn. -Dagny. Hej.
Det är pinsamt. Kan du inte lika gärna bara börja slåss?
-Du ser blek ut. -Jaså?
-Vad snackar de om? -Jag vet inte om de vet det själva.
Vill du ha?
Ärligt talat, lägg av.
Sån där antibildningsskit som ni går vilse i.
Det är ovärdigt. Pinsamt.
-Lägg av, det är helt oskyldigt. -Kritiserar du kyssar nu också?
Den sortens kyssar, ja. Det är pinsamt. Det är bara dumt.
-Jag vet inte vad som pågår i... -Du behöver du inte göra heller.
Du klarar inte av att känna det jag försöker sätta ord på ens.
Du saknar resurserna som krävs. Du är för kort för att vara så lång.
Vad är det för insikter du vill lära oss idag?
Varför måste ni kyssas öppet?
Du menar att faktumet att den är offentlig utgör skillnaden?
Halshugg mig gärna som moralens väktare,
men har inte du ett förhållande, Dagny?
Ja.
-Jag kollar bara. -Så döda mig.
Är det bra, eller? Vad skrattar du åt?
-Nej... Va? -Du skrattar.
-Vad skrattade du åt? -Nej...
Jag tänkte på något annat.
-Vad då? -Jag tänkte bara på att...
Att människor...
De har en så sarkastisk-ironisk existens som ingång till livet.
Att man lever med distans och utan ärlighet mot sin omgivning.
Och har en sorts stolthet i det.
Att det är en viktig uppgift i sig
och att det liksom har ett värde att dissekera sakerna runt oss.
Men vilken idiot som helst kan ta fram alla sina saker,
hålla upp dem och säga att det här är ingenting.
Vad är poängen med det? Vad är beundransvärt med det?
Ger det en socialkulturell status
att distansera oss från det här?
Är det inte feghet, då? En brist på karaktär
eller den late mannens idioti eller försök att bli attraktiv
eller intressant för sin omgivning?
För jag vågar. Jag kan våga att leva, att älska och att våga.
Jag kan våga att säga vad jag tycker och stå för det
och få det att vara nåt.
För om det inte är nån mening kan vi lika gärna dö.
Då kan ju alla bara...
-Vad är det som händer? -Då kan ju alla bara dö.
-Har du fått en stroke? -Nej...
Vad kul det är att ha med dig i gruppen.
-Ska du gå och slå huvudet i väggen? -Jag ska på toa.
-Borde jag vara orolig? -Sluta med att peta folk i hjärnan.
-Edvard! -Vem petade i vems hjärna nu då?
Det är modigt av dig, Gustav.
Att våga vara den röst som ser rakt igenom en situation.
Du påpekar när folk är navelskådande och självförhärligande.
-Du är vår tids Alceste, Gustav. -Det tar jag.
-Är det långt kvar? -Tjugo minuter, typ.
-Vart ska vi? -Vi ska leva!
Hur går det där bak?
Ja...
"Ja"? Vad betyder det?
Det går bra.
Vi gör det bara.
Vad härligt!
-Klarar du det? -Inte en chans.
-Jo, alla klarar det. -Jag är för tung. Jag bara sjunker.
Vi får väl se.
-Fyll lungorna med luft och flyt. -Fyll lungorna med luft...
Med luft.
Bra! Du klarade det.
-Vad tänker du på? -Ingenting.
Det såg ut som du tänkte på något.
-Nej. -Säg det då.
-Du kommer tycka att jag är konstig. -Du är konstig.
Titta. Det är månen.
Tror du folk pratar om oss?
Spelar det någon roll?
Bryr du dig inte om vad folk säger om dig?
-Nej. -Inte?
Det vill inte jag heller. Jag vill inte skildra köksväggar
och barn som läser, kvinnor som stickar.
Jag tycker om levande människor som andas. Och känner något.
Och lider.
-Du ska in här. -Det stämmer.
-Adjö, då. -Adjö.
Jag kan ju...
Jag kan följa dig en bit till.
Jag hade ingenstans att sova. Jag hade inga pengar att betala med.
I Paris ligger det katakomber under stora delar av staden
där de begraver döda människor.
Jag lyckas ta mig ner dit på något mirakulöst vis
och rullade ihop min rock och använde som kudde.
-Du skämtar. -Det är helt sant!
-Det låter riktigt läskigt. -Det var det.
-Känns det bra? -Jag bara...
Är det något fel?
Det är inget.
-Är du säker? -Det är inget.
Vart ska ni, herr Munch?
Munch! Vi kan väl ta ett litet snack?
-Har jag något val? -En man har alltid ett val.
Men ibland är det klokt att låta andra välja åt en.
-Kom! -Vi går till ert rum.
Så kan ni tala med doktorn.
En rovfågel har fastnat i mitt inre.
Min själ är som två vilda fåglar som drar åt varsitt håll.
Jag ser alla människor bakom deras masker.
Leende, lugna ansikten.
Bleka lik.
Som utan uppehåll ilar längs en snirklig väg som leder till graven.
Det är sannerligen en hård blick ni har.
Men det är ju det som blicken fäster sig vid. Det vackra och det äckliga.
Det är också det som avgör vilka färger vi ser.
Människor.
Jag ser mycket som är vackert.
Ingen undgår mig, varken det onda eller det goda.
Jag är inte så olik er, doktorn.
Det har varit mitt projekt att hjälpa andra och mig själv
och tydliggöra känslolivet.
Livet.
Men så tycker Scharffenberg, och andra håller med honom...
att min konst är sjuk. Visste ni det?
Han har aldrig upplevt något liknande.
Han har inte det djupet i sitt känsloliv.
Han kan i bästa fall ha blivit förskräckt eller kränkt
som människor blir när de inte förstår.
Det är lätt för er att säga.
Ni intervjuar ju galningar varje dag.
Låt oss ta Michelangelo.
Han är väl rena skolexemplet på ett geni, eller hur?
Aldrig har en människa i sådan grad fallit offer för sitt geni.
Han beskriver sig själv som besatt.
Han arbetar hela tiden, dag och natt.
Ett sjukligt behov av att uttrycka sig.
Sinnessjuk? Nej.
Men det finns en själslig obalans hos geniet
som lätt kan förväxlas med galenskap.
Men varken ni eller er konst
har någonsin framstått som galen för mig. Inte det minsta.
Hur länge måste jag stanna här?
Ni har ett enormt arbete framför er
i att försöka skapa balans i de helt otroliga krafter
som huserar inom er.
Ni besitter ett stort geni.
Men ni måste lära er att hantera dess kraft.
Och det var inte ett litet sammanbrott ni hade.
Så jag tror att det skulle vara bra för er
att stanna hos oss en stund till.
-Edvard! -Jag kan inte kontrollera händerna!
Stopp, Edvard! Stopp!
-Vad är det med dig? -Får man inte vara på gott humör?
Va?
Je suis juste moi!
"Juste moi!"
-Vill du ha mer, moster? -Gärna.
Var det inte gott, Edvard?
-Jo. -Du måste äta.
Ja, jag har bara ingen matlust.
Din moster har bakat hela dagen, bara för dig.
-Ja. -Är vår pojke sjuk?
-Han är förälskad. -Det är inget fel på honom.
Jag mår bra. Verkligen.
-Är du säker? -Ja.
-Jag blir orolig när du inte äter. -Jag vet.
Ta lite kaffe i alla fall, så att du får i dig lite vätska.
Jag kan inte, bara. Jag skulle gärna vilja. Det ser jättegott ut, moster.
Det känns blockerat mellan huvudet och magsäcken.
Som att matstrupen är för trång. Det går inte...
Nu äter du vad din moster har lagat.
Kära Christian. Vi bedriver väl inte tvångsmatning?
Ingen fara, Edvard. Du kan spara det till ikväll.
Då får du det "med mjölk och socker på", som din mamma brukade säga.
Glöm inte dina saker.
Vad har jag glömt?
Du som var ute och målade hela tiden för bara några veckor sedan.
-Varför bryr du dig om det? -Du verkar inte måla så ofta längre.
Nej.
-Vart ska du nu? -Jag ska träffa en vän.
-Eller, en väninna. -En väninna?
-Ja. Ett slags sammankomst. -Här i stan?
-Glöm det. -Kan du inte vara hemma ikväll?
Vi tänkte spela kort. Du kan väl umgås lite med oss också?
-Ja. Gärna, men det är bara... -Vi måste hålla ihop, Edvard.
-Börja inte med det där igen. -Nej.
Jag ska inte ge dig dåligt samvete.
Du är en vuxen man.
Men du är ung också. Du behöver umgås med andra unga människor.
Men det är bara det att vi andra, speciellt Inger,
tycker så mycket om när du är här.
Jag vet det.
-Ingen har haft det svårare än vi. -Nej.
-Så är det bara. -Ja.
Det blir aldrig bättre.
Allt vi har nu...
det är vi som är kvar.
Jag vet inte om jag sa det förut,
men jag ser fram emot din utställning.
Men varför är du så kryptisk omkring den?
Jag bara...
-Jag är bara lite nervös. -Det brukar du ju inte vara.
-Varför ska du vara det nu? -Nej! Vad gör du?
-Förlåt, Edvard. -Han är en gammal man!
Det är lugnt!
-Är det långt? -Nej, det är här uppe.
En konstnär måste ta risker. Utan risker är konsten ingenting.
Ta penseln, till exempel. Vad fan är det?
Om man ska ha något att säga är det bara ett fattigt verktyg.
Det är inget fel med det han gör
men det är bara duktighet kamouflerat som progressivitet.
"Ja, jag har sett nåt, men jag har inte fattat nånting."
-Är ditt arbete mer nyskapande, då? -Ja, det tycker jag.
Det handlar ju om en personlighetsstörning.
Såna spekulationer är vidriga.
Vad tycker du då? Vad tycker du?
Nej, det stämmer säkert.
Målarkonsten är överskattad och penseln är irrelevant.
Det stämmer säkert.
-Du är så jävla fräck. -Slappna av, vi pratar bara.
För du känner mig så väl, eller?
Du kan väl skriva en bok om mig? Skriv "Vem var Gustav Vigeland"!
Öppna dörren!
Ja, ja!
-Edvard! Du måste träffa Carl. -Hej.
Vad kul att träffa dig.
-Trevligt att träffas. -Är allt okej med dig?
Ja, visst.
Jag menar... Mår du bra?
-Ja. -Jaså?
Den här vackra kvinnan...
-Dagny. -Dagny.
...har precis berättat för mig om din utställning.
-Du är arbetsnarkoman. -Det beror på.
Snarare alkoholist, kanske?
Det var inte meningen att vara otrevlig,
men människor som du fascinerar mig.
Får jag prata med dig lite?
Inte för att vara otrevlig, men jag måste prata med henne i två minuter.
Vi känner varandra väldigt väl och...
Jag ville bara säga att jag behöver tacka dig på något sätt.
Jag kan inte riktigt uttrycka hur jag känner.
Ursäkta, skulle du kunna lämna oss ifred i två minuter, bara?
Så att vi kan... Jag vill inte vara...
Jag förstår inte vad du säger.
Jag vet inte. Det känns bara som att folk försvinner.
Som att allting försvinner.
Där är du! Försöker du gömma dig för mig?
-Du lämnade mig här. -Sen träffade jag den här jäveln.
-Är du okej, min vän? -Han mår bra.
Han mår bra, du mår bra. Perfekt.
-Kan du köpa två öl åt oss? -Ja.
Munch! Kom och hälsa på Jens Selmer.
Jag såg en av dina målningar
på höstutställningen för ett par år sedan.
Man kan inte gå dit varje år. Det var inte riktigt min stil.
-Jag minns den åtminstone. -Ja...
Vi stod och pratade om Paris. Du har väl precis varit där?
Ja. Det var trevligt.
Berätta vad som hände!
-Det är inte så mycket att berätta. -Inte?
Nej. Det var trevligt.
-Har ni sett Thaulow? Milly? -Hur så?
Jag tänkte... Vi känner varandra lite.
-Akta dig för henne, Munch! -Jaha?
Nej, hon är härlig. Men du vet väl att hon är gift?
Mina herrar!
Har du dragit dig hit hela vägen från Grand Café?
-Allt för att överraska. -Jag är inte så överraskad.
-God afton. God afton, Herman. -Mår du bra?
Ja. Känner ni varandra?
Det här är Edvard. Han är målare från Kristiania.
Eller var det Paris? Jag minns inte riktigt.
Oavsett är det kul att ni kom. Vi hörs, pojkar.
Milly?
Milly, vänta. Kan vi prata lite?
-Är det inte det vi gör? -På tu man hand.
-Prata om vad då? -Varför är du så här?
Du beter dig konstigt. Jag kom för att vara med dig.
Jag tror att vi kanske har missförstått varandra lite.
Det är mitt fel. Jag kanske har låtit dig tro...
Har jag sagt eller gjort något?
Det var inte meningen.
-Edvard. -Va?
Kan du inte säga vad jag har gjort?
-Vad är det jag har gjort? -Se dig omkring.
Kvällen. Människorna. Det är sommar.
Kan du inte bara ha det trevligt och leva livet?
-Är du okej? -Ja.
-Är du glad? -Ja.
-Är du säker? -Ja!
-Vi kan dra om du vill. -Ja!
-Eller vill du stanna? -Ja!
Hör du mig?
Var inte rädd, okej?
Det är viktigt att ha båda ögonen öppna när man siktar.
För spridningen är så stor med hagel.
Om du bara har ena ögat öppet så kommer du att missa.
Du skulle klä i mustasch. Tror du inte?
Nej...
Det är klart!
Förlåt. Jag har druckit för mycket.
Ursäkta!
-Du är herr Munch, eller hur? -Nej, tyvärr.
-Jag har sett dina målningar. -Det är inte jag.
Och jag förstår varför de valde att ställa in utställningen.
-Vad vill du? -Det är inte bra nog. För enkelt.
-Det är inget där. -Vad gör du? Vad vill du?
Inget. Jag tror på kvalitet.
-Vad då? -"Vad då"? Hantverksskicklighet.
Konstnärer som är besatta
av att skapa mästerliga målningar av naturen.
Människor! Livet självt! Något som kan imponera på oss.
Som Rembrandt. Rubens. Renoir!
Det var därför jag ville fråga, innan du avbröt mig:
Tycker du verkligen att de är bra? Dina målningar, menar jag.
Vad pratar han om? Har de stängt ner din utställning?
Va?
-Vad vill du mig? -Jag talar bara klarspråk med dig.
-Tack så mycket. -Du verkar behöva det.
-Tack. -Varsågod.
-Får jag säga något? -Till mig? Ja.
Tycker du att vi människor bör jaga stabilitet hela tiden?
För att det är det som spelar roll nu. Eller på senaste tiden.
Att vi har blivit så döva och slappa och bleka
att vi eftersträvar minsta motståndets väg?
Att vi ägnar oss åt någon sorts generisk expressionism
som kopierar en kopia av en kopia och kanske lägger till någon...
sorts audiovisuell effekt ovanpå det
så att vi kan förföra betraktaren
och förirra dem bort från ett faktiskt innehåll?
Är det din poäng? Är det vad du menar?
För då kan vi bara blanda ihop
vad som helst, som skulpturer, jazz och vävning
eller vad fan folk nu ansöker om stipendier för från byråkrater
som har en sådan skev bild av konsten
att de inte skulle känna igen en Rembrandt
om den stod framför dem mitt på ljusan dagen.
Jag uttrycker något fysiskt.
Jag säger inte att det är värdigt eller spännande eller något
men någonting är det i alla fall.
Det är i alla fall ett uttryck,
ett infall som skapar någon sorts friktion.
Borde vi be om ursäkt för det?
För att vi stör din borgerliga åsikt om vad konst är?
Då kan vi dra påsar över våra huvuden och kasta oss i Spree nu.
Var det här din dröm när du var barn?
Längtade du efter likriktning?
Var det här din dröm om existensen?
Att "en dag, när jag blir stor,
ska jag gå fram till en person som jag inte ens känner
och konfrontera dem om hur de väljer att bidra till samhället."
Drömde du om det?
I så fall kan jag skjuta mig själv där jag står.
Det är bara min åsikt.
-Jag har rätt att uttrycka... -Du har rätt att uttrycka?
Du känner mig inte. Du vet ingenting om mig!
-Din ynkliga jävel! -Vad fan gör du? Gå härifrån!
August!
Vad är det här? Varför har du inte sagt något?
Vi har varit tillsammans i tolv timmar och du säger ingenting.
-Det finns ingenting att säga. -De har stängt ner din utställning!
-Vad ska jag säga? -Ska vi inte prata om det, menar du?
Det finns inget att säga.
Kommer du ihåg vad du sa till mig på kanalbåten?
Vad då?
Att du hatar alla människor. Alla utom dig själv.
Ja. Det stämmer säkert.
-Ja? -Det är jag.
-Jag visste inte... -Det spelar ingen roll.
-Vart ska du? -Hem.
-Jag kommer dit. -Nej.
-Varför inte det? -Det passar inte.
Är du säker?
Du måste komma ihåg att folk kommer att minnas dig för det här.
Ja.
Allt kommer att bli bättre när de väl förstår.
-Jag ringer dig imorgon. -Då åker vi till Polen.
Ta hand om dig, Edvard.
God dag, herr Munch.
-Känner jag er? -Nej.
-Vad vill ni? -Jag vill gärna fråga er om något.
-Jag pratar inte med journalister. -Jag är inte journalist.
-Va? -Jag är inte journalist.
-Vad vill ni? Låna telefonen? -Jag vill stå modell för er.
Jag är upptagen.
Inga problem. Jag kommer tillbaka en annan dag. Tisdag, kanske?
Ja. Kom!
"30 mars. I över en månad har jag varit sjuk i influensa."
Jag var sjuk hela tiden.
Vi var alla sjuka hela tiden.
Stenersen! Kom in. Lyssna på det här:
"Söndag 10 december.
Igår skickade jag tre små målningar till ett auktionshus.
Utfallet blev riktigt ynkligt,
eftersom de flesta bara
drog in lite mer än priset för ramen."
Det är bra att något går åt rätt håll.
Fick ni tag i tyskarna?
Jag har skickat ett brev å era vägnar.
Enligt ryktet är Terboven förtjust i er konst.
Det får han gärna vara, så länge han lämnar mig i fred.
Jag skrev att det viktigaste för herr Munch just nu
är att han får tid och ro
att färdigställa flera av sitt livs viktigaste verk.
Bra.
-Tror ni det räcker? -Vi får se.
Er advokat tror inte att tyskarna vågar beslagta era målningar.
Det skulle bli en internationell skandal.
Men han ville tala med er snarast om ert testamente.
Min advokat vill få tag i mig innan jag dör, menar ni?
Om ni skulle kila vidare upp till Herren
medan tyskarna har makten kan det bli ett juridiskt problem
om ni har testamenterat allt till den norska staten.
Det har kommit ett erbjudande från Rådhuset att förvara er konst där.
Aldrig i livet!
Det har stått i tidningen om att det är osäkert att förvara allt här.
Stenersen, jag måste ha mina målningar runt mig.
Jag kan inte arbeta utan dem.
-De vill bara försäkra sig om... -Nej!
Nej...
Nej.
Jag är minst uttråkad när jag målar.
Jag hatar allt annat. Samma sak varje dag.
Äta, klä på sig, gå på samma promenader.
Varje dag gör vi saker vi har gjort tiotusen gånger förut.
Raka sig, till exempel. Är det inte urtråkigt att raka sig?
Jo, det är det säkert.
Det är bra att jag har dig, Inger.
Petra.
-Va? -Petra.
Javisst! Petra. Ja.
-Kan ni vara snäll och ta det? -Ja.
Ja du...
Det är en dam här som påstår att hon har en överenskommelse med er.
Ja, det har hon väl.
-Känner ni varandra? -Ja, vi har träffats.
Det är i sin ordning, Petra.
-Jag hoppas att jag inte stör. -Det gör ni.
Det gör dem gott att stå här ute. De blir starkare av det.
Så, kom här.
Det stod i tidningen att ni aldrig går ut längre.
Jag är trött på människor.
Men ni är ju här med mig nu.
Inte frivilligt.
-Varför gifte ni er aldrig? -Jag målar.
Ingen är väl född bara till att måla?
Om jag hade gift mig och fått barn hade det nästan varit brottsligt.
Mitt blod är fullt av sjukdom. Nerver.
Ni kanske tänkte annorlunda när ni var yngre?
Jag har nog varit mig ganska lik.
Edvard, vad tror ni är konstens natur?
Konsten är motsatsen till natur. Den är suverän i sitt rike.
Konsten behärskar naturen och förkastar det den inte behärskar.
Konsten är ett självständigt rike.
Den lägger naturen under sig och skiljer ut det överflödiga.
Naturen är konstens nödhjälp.
-Är människan en ö? -Det vet jag inte.
Den starkaste är den som är mest ensam. Ibsen skrev det.
Då är det säkert sant.
Jag känner mig inte ensam när jag är med mina målningar.
När jag målar känner jag mig hel.
Vad tror ni själv att det var som fick er
att dricka sönder era nerver?
Jag behövde ta mig till stupet.
Jag ville se botten.
Jag var tvungen. Det var mitt kall.
-Vad mer? Berätta. -Det är inget mer.
Är du säker?
Ni nämnde er syster Sophie.
När ni ramlade ner för trappan. Men vad hände innan dess?
Vi hade blivit inkallade till Sophies rum.
Hon satt i stolen.
Hon var blek och liten men också lugn.
Som att hon hade gett upp.
-Det måste ha varit svårt för er. -Det var inte "svårt".
Det bet sig fast. Högg sig in i mig, i hjärtat.
Det var en infernalisk stund. Som själslig tortyr.
Jag skakade inombords, men vågade inte gråta eftersom...
far var så utom sig.
Jag vill inte ge honom mer att...
Han var så känslig.
Om jag bara hade förstått...
Det var modigt av er, Edvard.
-Det får räcka för idag. -Ja.
Ja.
Vart är ni på väg, herr Munch?
Vissa dagar åt jag ingenting alls.
Jag kunde bara betrakta fisken som skulle kastas i det kokande vattnet.
De utstående ögonen...
Jag tappade aptiten.
Aptit... Tit...
Vem är du?
Jag har en bit potatis från i förrgår.
Kanske smälta lite smör i pannan...
Jag försöker att inte kräkas.
-Det är motbjudande. -Är jag död nu?
Du måste välja. Det förstår du väl?
Jag vill inte dö här.
Vem vill dö?
Smärtan kommer att upphöra. Ångesten.
Förtvivla inte.
Snart kommer de se mig över horisonten.
Jag ska vräka skriket över staden tills fönsterna spricker.
Du vaknar till slut.
Efter alla dessa år...
Om du visste hur svårt det var för mig...
Jag är en människa som älskar en annan människa.
Jag är inte perfekt!
Du förstår mig inte. Hur kan du älska någon du inte förstår?
-Förstår jag inte? -Du älskar mig för att älska dig.
Det är alltid jag! Det är alltid andras fel.
Min kärlek är fel, andras liv är bortkastade. Du då?
Jag kan inte göra något. Jag kan inte måla, inte ställa ut!
Hur är det kärlek? När du vet vad jag lever för?
Jag kan inte leva utan dig!
Du måste alltid gråta och hota med självmord.
Lämna mig ifred. Som jag har bett dig om tusentals gånger.
Säg det, så lämnar jag dig ifred. Om du säger det.
En gång för alla.
Jag älskar dig inte.
Du vet att jag inte kan.
-Tack för presenten, far. -Kom ihåg att dela med dig.
-Vilken tur du har. -Jag blir yr!
Hon visste att hon tog en del av mig. Att hon märkte mig.
Som en vampyr.
Hon berusade sig på min ungdom.
Det är bäst att hålla sig ifrån det, från dem.
Jag upprepar det, men du lyssnar inte.
Hon ville dig aldrig något ont.
Om jag bara kunde ha varit bättre för henne.
Om jag bara kunde ha varit nära en annan människa.
Det är omöjligt.
Du är känslig.
Är jag död?
Du vet var du är.
Du har varit här förut.
Det känns som att jag är... förstörd.
Du är inte förstörd.
Du har bara gått vilse, Edvard.
Ni arbetar. Det var fint att se.
Damerna i köket sa att ni ville få maten till upp rummet.
Det förstår jag.
Det är inte trevligt att äta med främlingar.
Var det allt?
Ja.
Smaklig måltid.
Ja? Kom in.
Har ni tid en stund, doktorn?
För er, hela kvällen.
I det stora hela har jag haft tur.
Jag sa en gång till Strindberg
att jag hatar allt och alla utom mig själv.
Strindberg sa att jag hade tur för han hatade även sig själv.
Han gick längre än jag.
Hans galenskap skrämde mig.
Sorgen har trots det intagit en stor del inom mig.
Såren.
Men måleriet har gett mig mening.
Hela meningen. Och hela mitt liv.
Verklig konst skapas på bekostnad av fred och harmoni.
Stå stilla, doktorn.
Ni borde sluta röka cigaretter. De är inte bra för er.
Lite harmoni skadar väl inte.
Konsten växer av glädje och sorg.
Främst sorg.
Kom. Ställ er i ljuset.
Jag grälade med min far en gång.
Om hur länge jag skulle brinna i helvetet.
Tusen år, trodde jag. Längre, trodde han.
Ni borde låta en läkare undersöka er.
Strunt.
Jag är bara gammal. Det är så det låter.
-Vad arbetade er far med? -Han var läkare.
Militärläkare. Djupt religiös.
Jag har ärvt mina dåliga nerver av honom.
Min mor dog när jag var fem.
Jag minns att min far kom och hämtade oss mitt i natten.
Han tog ner oss för trappan och in i ett rum där min mor låg sjuk.
Jag satte mig bredvid henne.
Så strök hon mig över håret.
"Nu lämnar jag dig", sa hon.
Hon strök och strök. Och ute snöade det.
Efteråt... när allt var över...
Då fick vi choklad.
Är ni rädd för att dö?
-Är inte ni det? -Nej.
Jag tror inte det.
-Ska vi prata om livet i stället? -Åh?
Och vad vill ni berätta om livet, fröken?
Är jag för ung för att ha något att säga?
Inte alls.
Berätta om livet.
Nå... Ni har ju också varit förälskad en gång.
Ni kanske skickade kärleksbrev. Smygtittade på henne på håll.
Ni kanske hade bestämt att gå på bio
och ni tänkte på det hela veckan.
-Ni målade henne säkert. -Vi hade inte bio när jag var ung.
Nej, men det fanns något annat.
Ni har ju också älskat någon.
Vad märkligt.
Idag är jag så dålig att jag knappt orkar stå på benen.
Men ändå är jag så... känslig
att jag kan måla de vackraste saker.
Vissa gamla gubbar målar bara i gult och grönt.
Men jag har fortfarande färgsinnet kvar.
-God eftermiddag, herr Stenersen. -God eftermiddag, Petra.
Han är uppe på andra våningen.
Men han har gått en del i trädgården idag.
Men han har ju lunginflammation!
-Hur är det med honom, då? -Han hostar och hostar.
Han sover dåligt och han äter i stort sett bara potatis.
Och han har låst mig ute från de flesta rummen.
Ja... Han gillar er förstår jag.
Har jag berättat om när han fick i uppdrag att måla en redares dotter?
När tavlan var färdig ville redaren inte ha den.
"Hon ser ju hemsk ut!" sa han. Munch svarade:
"Jo, hon är både ful och elak. Men visst är tavlan fin?"
Det låter som han.
Gå hem till familjen, så tar jag över här.
-God jul, herr Stenersen. -God jul.
Har jag berättat
om när min morfar blev gammal?
Nej. I så fall har jag glömt det.
Mot slutet blev han väldigt sjuk.
Läkaren tyckte att han behövde förbereda sig för döden.
Så han berättade för honom hur läget låg.
Att det snart var slut.
Då brast min morfar ut:
"Nä, tänk att det skulle hända även mig!"
-Ni ska inte dö riktigt än. -Nej. Tänk.
Tänk om det skulle hända mig också.
Här. Till advokaten.
-Vad är det? -Mitt nya testamente.
Min advokat bad mig att skriva om det.
-Och det har ni gjort? -Ja.
Och vilka blir de lyckliga arvingarna?
-Alla. -Alla?
All konst går till kommunen.
Så får tyskarna förhoppningsvis inte tag på den.
Ni ska se att jag äntligen blir populär i kommunen.
Och får min egen park.
Det låter fint.
Ja, det tycker jag också.
Ja.
Då får jag önska er en riktigt god jul.
Kan ni inte stanna en stund till?
Jo, för all del. Jag tänkte att ni kanske...
Alla tror visst att jag tycker om att vara ensam.
-Ni är välkommen till oss på middag. -Nej.
Ni måste ta hand om barnen.
Dessutom vet ni att jag avskyr att gå på besök.
Nej, jag...
Jag vill bara att ni ska stanna en stund till.
Stenersen...
Ni har varit en god vän under alla dessa år.
Ja, kom in.
Så dagen har kommit till slut.
Den här är till dig.
Nej, det... Det är för mycket.
Det kan jag inte...
Se det som ett tack.
Jag vill tacka dig också.
Och kom ihåg:
Oavsett vad er familj och vänner säger
så ska ni aldrig ställa er på ett par skidor!
Och när gikten kommer ska ni få massage.
Håll er varm.
Ni är alltid välkommen här.
Tack.
Edvard Munch efterlämnade nära 30 000 konstverk.
Undertexter: Sanna Arvidsson Milton plint.com