Oli mielenkiintoista saapua ILM:lle,
koska ensivaikutelmani oli: "Tämä on outoa."
DIGITEHOSTETAITEILIJA
He tekivät Tähtien sotaa.
Se oli valtava Hollywood-firma.
Tulin sinne ja odotin jotain suurenmoista.
Kirkkaita valoja ja hyörinää.
Se oli kuin hammaslääkärin vastaanotto.
ILM sijaitsi kadulla nimeltä Kerner.
Tähtien sota oli ollut iso juttu.
Kun George siirsi yhtiön tänne...
ILM:N PÄÄJOHTAJA 1994 - 2005
...hän halusi siitä huomaamattoman,
jotta yleisö ei tietäisi, mitä siellä tapahtuu.
Ovessamme luki "Kerner Optical -yhtiö".
Se oli vain hämäystä, jotta väki ei ihmettelisi,
mikseivät he näe ILM:ää tai Tähtien sotaa missään.
He kävelivät siitä ohi autokorjaamolle tai jonnekin.
VISUAALISTEN TEHOSTEIDEN VALVOJA
Saatoin aina sanoa erään asian,
kun esittelin ILM:ää vierailijoille...
VISUAALISTEN TEHOSTEIDEN VALVOJA
...koska rakennus oli niin ränsistyneen oloinen.
"Käytämme joka dollarin elokuviin."
Rahoilla ei ostella messinkisiä ovennuppeja.
Niillä tehdään elokuvia.
Sain Pirates of the Caribbeanin käsikirjoituksen.
Myönnän, että ensireaktioni oli:
"Voi luoja, tämä ei voi olla hyvä."
Käsikirjoitus osoittautuikin aika hyväksi.
Seuraava ajatukseni oli: "Entä Hal?"
Hän työnsi käsikirjoituksen pöydän poikki.
Siinä luki "Pirates of the Caribbean".
ANIMAATIOVALVOJA
Mietin: "Elokuva siis perustuu huvipuistohärveliin."
"Enpä tiedä."
Jo-ho, jo-ho, tämä on merirosvon elämää
Miten sellaisesta tehdään tarina?
Antautukaa, halvatun torakat!
Näyttäkää paapuurin puolenne.
Tuumin vain, että tällaisen sain siis käsiini.
Pidän projekteista, joiden ei odoteta toimivan.
Jutun taika on siinä, ettemme tiedä, miten käy.
Kaveri ammuskelee, huitoo ja ampuu tykeillä.
Goren visio oli epätavallinen, kiinnostava ja tuore.
Ensipalaverin jälkeen
kävelin ulos pari senttiä ilmassa.
Se on kuin punkrock-lännenfilmi.
Merirosvot ovat veijarimaisia.
Heillä on sääntönsä, mutta he ovat valmiita rikkomaan niitä.
Kierossa maailmassa ei ole sijaa rehelliselle varkaalle.
Viehätyin aluksi elokuvan siitä aspektista.
Genre oli käytännössä unohdettu,
joten siihen oli todella innostavaa palata.
Tulta!
MUSTA JOUTSEN
Vartuin katsellen 40- ja 50-lukujen klassikkoelokuvia,
joissa puulaiva kellui studion altaassa. Rakastin niitä.
Yhtäkkiä
sain tilaisuuden rakentaa altaan
ja isoja puulaivoja ammuskelemaan
kuin Paramountin tai 20th Century Foxin studioilla.
Siitä tulisi hauskaa.
Lavastajamme rakensivat reilun metrin korkuisen seinämän.
Se oli todella vankka ja muovilla verhottu.
Täytimme altaan vedellä.
Merirosvolaivamme olivat kymmenmetrisiä.
Niihin jättilavasteisiin tarvittiin pyrotekniikkaa ja esineistön rakentamista.
Tarvittiin väkeä vetämään laivoja, tarvittiin tuulta.
Todella jännää.
Tulta!
- Voinko näyttää jotain? - Toki.
Tässä on geografia.
Johnilla ja minulla on outo psyykkinen yhteys.
Isäni oli ydinfyysikko kuten Johninkin isä.
Kuulimme myöhemmin, että he tunsivat toisensa.
Tyypillisesti sanon Johnille:
"Tarvitsen välinettä, jota ei ole olemassa."
Dynamiikasta ei tule tyydyttävä.
Pian haluan eroon siitä.
Hänen kaltaisestaan saa paljon enemmän energiaa irti,
kun hänet haastetaan.
Kamera käy!
Eräs avausosan suurista haasteista oli se, että merirosvot ovat kirottuja.
Kuunvalossa he näyttävät kuihtuneilta luurangoilta.
Muutoin he taas ovat näyttelijöitä rooliasuissaan.
Kamera käy!
Heidän oli muututtava näyttelijöistä digihahmoiksi ja takaisin.
Päätin kuvata koko jutun näyttelijän kanssa
ja sitten pelkän taustan.
Maalaisin peittoon sen verran kuin on tarpeen,
ja hoitaisimme asian siten.
Maalausryhmämme kehittyi siinä todella taitavaksi.
En voinut vastustaa kiusausta.
Oli tärkeää ymmärtää, mitä tapahtui,
etenkin Barbossan muuttaessa muotoaan kuunvalossa,
kun hän selittää, keitä he ovat.
Se oli lähikuva.
Työstimme sitä ensimmäisenä,
koska se olisi haastava.
Jos se onnistuisi, tehoste olisi yleisölle uskottava.
Keksimme tempun.
Noin puolen sekunnin ajan hänen muututtuaan luurangoksi
pidimme aidot silmät näkyvissä.
Kun hän räpäyttää silmiään,
kuva muuttuu kokonaan digitaaliseksi.
Pidimme sen pienen osan, jota tiesimme yleisön katsovan,
näkyvissä hetken aikaa hahmon muututtua digitaaliseksi.
Teidän kannattaisi alkaa uskoa kummitustarinoihin, neiti Turner.
Olette sellaisessa.
Se toimi hienosti.
Hal oli alun perin stop motion -animaattori.
Hän todella otti työn omakseen.
Vietin tärkeimmät poikavuoteni karjatilalla Coloradossa.
Se oli todella kaukana elokuvamaailmasta.
Siksi samaistuin vahvasti Luke Skywalkeriin
ensinnäkin Tähtien sodan tarinan osalta
ja koska hän oli kaukana universumin kirkkaasta keskuksesta,
tai miten Luke sanookaan.
Jos universumilla on kirkas keskus,
olet mahdollisimman kaukana siitä.
Katselin säännöllisesti myöhäisillan elokuvia,
kauhua, scifiä, fantasiaa, jännityselokuvia,
useimpia Universalin vanhoja kauhufilmejä,
kaikkea Ray Harryhausenin tekemää.
Ajatukseni animaattoriksi ryhtymisestä syntyi
nähtyäni alkuperäisen King Kongin televisiossa.
Kongin kohtelu elokuvassa raivostutti minua.
Pyysin äitiäni avuksi laatimaan kirjeen paikalliselle TV-asemalle,
jota pidin vastuullisena Kongin kuolemasta.
Vuonna 1988 aloin tehdä Will Vintonille stop motion -savianimaatioita.
He olivat nosteessa
luotuaan California Raisinsin,
joka oli hetken aikaa tunnettu 80-luvulla.
Huhuna kuulin sen...
Tavoitteeni oli lopulta tulla San Franciscon Bay Arealle
ja töihin ILM:lle.
ILM:lle pääseminen oli minulle todella iso juttu.
Ihailimme Ray Harryhausenia ja Taistelua kultaisesta taljasta,
mutta siinä kamera ei juuri liiku.
Emme halunneet staattista kameraa.
Kameran piti liikkua vapaasti.
Kun yhdessä sekamelskassa on 70 hahmoa,
käytössä on käsivarakamera ja kaikilla on koreografiansa,
sen tulee tuntua suunnittelemattomalta
ja reagointiin perustuvalta.
Jossain pomppii pää lattian poikki.
Tapahtumiin on reagoitava intuitiivisesti.
Se oli luultavasti haasteista suurin.
Ainoa järkevä vaihtoehto
oli kuvata näyttelijät rooliasuissaan
ja jäljitellä heidän liikkeitään parhaamme mukaan.
Se prosessi oli kuitenkin todella hankala ja altis virheille.
Toisinaan hahmot olivat pelkästään luurankoja.
Silloin teimme hieman liikkeenkaappausta.
Kuvasimme sen täällä studiollamme animaattorien näyttelemänä.
Selvä, näyttää hyvältä.
Meneillään olivat jo viimeiset kuukaudet,
ja Ray vieraili tavalliseen tapaansa ILM:llä.
Näytin hänelle työpöytäni ääressä otoksia elokuvasta.
Hän hymyili leveästi.
Se todella miellytti häntä.
Rayn elokuvien parissa varttuneelle,
varsinkin sellaiselle, joka myöhemmin teki stop motion -animaatiota työkseen,
sen parempaa ei ollutkaan.
Sithin kostoon tultaessa
digitaalisuus oli jo vauhdissa.
- George vaati silti yhä enemmän. - Niin.
Sithin kostossa aloimme käyttää paljon digitaalisia sijaisnäyttelijöitä.
ANIMAATIOVALVOJA
Tässä otoksessa
oli luotava digitaalinen Obi-Wan.
Tässä alamme simuloida vaatteita.
Mietimme, miten vaate reagoi heittoon.
Tässä on lopputulos.
Ewan McGregor on korvattu digitaalisesti.
George pyrki aina rikkomaan rajoja
taistelukohtausten suhteen.
Sithin kostossa oli luullakseni enemmän miekkailua
kuin missään muussa osassa.
Aina, kun joku loikkaa tai heittää voltin,
hahmo on todennäköisesti täysin digitaalinen.
Lisäksi korvasimme päitä.
Eräässä kohtauksessa Palpatine ja Mace Windu taistelevat.
Niin loistava näyttelijä kuin Ian onkin, hän ei pystynyt siihen.
Hän ei osaa miekkailla.
Sijaisnäyttelijä teki sen,
mutta hän ei näyttänyt tarpeeksi Palpatinelta.
Korvasimme siis pään digitaalisesti.
Ne olivat eräitä suuria innovaatioitamme.
Elokuvasarjan mittakaava kasvoi aina vain.
EPISODI I: PIMEÄ UHKA
Samaan tapaan kuin Tähtien sodasta Jedin paluuseen.
Episodi I:ssä taisi olla hieman vajaat 2 000 otosta.
Episodi II:ssa oli hiukan yli 2 000.
Episodi III:ssa oli luullakseni noin 2 500 tehosteotosta.
Yritin keksiä tekniikat kaikkia kohtauksia varten.
Tämä on hyvin suppea kollaasi varhaisista ideoista Mustafariksi.
SUUNNITTELUVALVOJA
Kehittelimme sitä hiukan synkemmäksi.
Mikä kiintoisinta, pienoismallipajalla rakennetaan nyt
erittäin suurta mallia, joka ei poikkea paljonkaan tästä.
Kun sain nähtäväkseni kuvakäsikirjoituksen Mustafarista...
Ajattelin juuri,
että olemme jo käyttäneet sanoja "iso" ja "todella iso".
Mustafar oli todella, todella iso.
Sanat eivät tahdo riittää siihen.
Sen tulee näyttää helvetiltä.
Darth Vader on tavallaan kotoisin sieltä.
Tietokonegrafiikan valvojani vakuutti:
"Tämä hoituu digitaalisesti."
"Saamme aikaan hienon näköistä laavaa."
Olin seurannut kyllin usein nestesimulaatioiden tekemistä,
ja epäilin, saisimmeko siitä tarpeeksi tarkkaa
ja yksityiskohtaista.
Scott Farrar oli tehnyt elokuvan nimeltä Congo 90-luvun puolivälissä.
He loivat laavan Methocelin avulla.
Se vaikutti hyvältä työtavalta.
Niinpä ehdotin, että tekisimme Mustafarista ison pienoismallin.
Se oli
luullakseni kaksitoista metriä leveä ja noin yhdeksän metriä pitkä.
Se taisi olla hieman lyhyempi kuin tenniskenttä
ja hieman kapeampi.
Malli oli ensinnäkin valtavan kokoinen rakennettavaksi vaahtomuovista,
ja lisäksi osia oli satoja, kuin isoja rakennuspalikoita.
Rakensimme laavakanaviin pleksilasista läpinäkyvät pohjat,
jotta läpikuultavan Methocelin
pystyi valaisemaan alhaaltapäin hehkun aikaansaamiseksi.
Noin. Tuo on oranssia.
Lisäksi sivummalla näkymättömissä oli joku,
joka lapioi virtaan erikokoista poltettua korkkirouhetta.
Reilun sentin kappaleista parikymmensenttisiin.
Siten saimme laavavirtaan mustaa karstaa.
En osaa kuvailla sitä.
Työ on kuin balettia, jossa kaiken pitää täsmätä,
jotta lavaste toimisi.
Minusta se toimi uskomattoman hyvin.
George oli hyvin tyytyväinen.
Oli pienoismallipajalle palkitsevaa luoda sellainen
ja tehdä George tyytyväiseksi.
Tuo näyttää hienolta.
Oikein hyvä.
Sithin koston jälkeen työ tuli päätökseen.
Tähtien sota ei jatkuisi vähään aikaan.
ILM - PIENOISMALLIPAJA
Vuonna 2006 minut lomautettiin,
koska studiolla oli hyvin vähän töitä.
PIENOISMALLITAITEILIJA
Tiesimme rakentavamme joskus uuden ILM:n.
Tilaisuus Presidiossa aukesi,
ja tartuin siihen.
Halusin väellemme kauniin työpaikan.
PRESIDIO, SAN FRANCISCO ILM:N RAKENNUKSET VUODESTA 2006
Visuaalisten tehosteiden tuotannolla
ei rahoiteta sellaista rakennushanketta.
George käytti siihen paljon rahaa,
vaikka tiesi, ettei saisi niitä takaisin.
Sen nähdessään
väki tajusi, että vanhat työtavat olisivat ohi.
Emme tienneet lainkaan, mitä oli tapahtumassa.
Järjestettiin kokous,
ja meidät kaikki kutsuttiin analogisten tehosteiden osastolle.
Silloin meille ilmoitettiin,
että analoginen osasto myytäisiin.
- Miltä se tuntui? - Se oli sydäntä särkevää.
Olin aina kuvitellut,
että kerran ILM:lle päästyäni olisin siellä koko urani.
Pienoismallipajan myyminen oli...
PIENOISMALLI- JA DIGITAITEILIJA
Se oli upean aikakauden loppu.
Paluuta ei ollut.
KILPAILIJAT HALUAVAT OSANSA LUCASIN ERIKOISTEHOSTEISTA
Kun tulin ILM:lle, se oli käytännössä ainoa alallaan.
GEORGE LUCAS TEKNIIKAN KÄRKIJOUKOISSA
Pitkän aikaa
olimme visuaalisten tehosteiden alan hallitsijoita.
Olen Jim Morris, ILM:n toimitusjohtaja.
Tässä on eräitä avainhenkilöitä...
Hyvä puoli siinä, että ILM:llä oli niin lahjakasta väkeä,
ja niin paljon heitä,
on se, että joka työpaikassani on pari ILM:llä työskennellyttä.
Jos tarkastelee kaikkia
nykyisiä tehosteyhtiöitä,
suurin osa niistä on ILM:n väen perustamia.
Hassua kyllä, alkuaikoinani saatoimme sanoa:
"Jonain päivänä jokainen elokuva tarvitsee visuaalisia tehosteita."
Myöhemmin sanottiin: "Varo, mitä toivot."
Yhtäkkiä synnytimme kilpailua ympärillemme.
LUCASIN TEHOSTEFIRMA EI ENÄÄ AINOA
Yksinkertaista tietokonegrafiikkaa oli tehty mainoksiin.
Olimme yhä reilusti edellä,
mutta kilpailua oli.
ILM SAA TEHDÄ TÖITÄ TOSISSAAN
ILM nähtiin sekä alan huippuna
että mestarina, joka haluttiin lyödä.
LUCASIN YKSIKÖLLÄ ON EHKÄ EDESSÄÄN ERIKOISTEHOSTESOTA
DIGIANIMAATTOREISTA ON PULAA
Monet yhtiöt yrittivät ostaa tiensä huipulle
tarjoamalla tekijöille kaksin- tai kolminkertaista palkkaa,
mikä oli hienoa heille, mutta todella hankalaa meille.
TEKNOLOGIA KASVATTAA TEHOSTEYHTIÖIDEN PAINEITA
Väkeä kalasteltiin jonkin verran.
Ovathan työntekijät toki toisinaan tyytymättömiä.
Yritettiinkö sinua koskaan houkutella pois ILM:ltä?
Muutamat kyllä halusivat minut.
Tarjouksia tuli pari,
mutta mikään ei ollut yhtä houkuttelevaa
kuin tässä tarunhohtoisessa laitoksessa työskentely.
TEHOSTEYHTIÖIDEN KILPA ARMOTONTA
Keitä tärkeimmät tulokkaat olivat, ja tunsiko ILM kilpailupaineen?
Oli muutamia yhtiöitä, jotka kehittyivät todella hyviksi.
Varsinkin 2000-luvun alkupuolella.
Osa julkaistusta työstä oli todella hyvää.
Se kehittyi vuosi vuodelta.
TARU SORMUSTEN HERRASTA: KAKSI TORNIA
Sanoisin, että Wētā on pahin kilpailijamme.
Toiminta-ajatuksissamme on paljon yhtäläisyyksiä.
ILM:N TOIMITUSJOHTAJA
Osasyy on se, että Joe Letteri johtaa yhtiötä.
Hän oli vanhempi tehostevalvoja ILM:llä ennen kuin siirtyi Wētālle.
Tittelini on tekninen ohjaaja.
ILM:N TEHOSTEVALVOJA 1991 - 2001
Olen vastuussa siitä, miltä asiat näyttävät ruudulla.
Lähdin oikeastaan saadakseni luoda Klonkun,
koska hän oli suosikkihahmoni kirjoissa.
Minun aarteeni!
Klonkkuun liittyi pari vallankumouksellista juttua.
Uskottavuuden vuoksi ihon oli näytettävä aidolta.
Oli eräs tekniikka,
jota aloimme kehittää ILM:llä juuri ennen lähtöäni,
pinnanalainen sironta.
Ei sinulla ole ystäviä.
Kukaan ei pidä sinusta.
Valo menee sisään ja siroaa ulos sivuilta.
Sen ansiosta saimme Klonkusta niin elävän näköisen.
Parhaista erikoistehosteista...
Oscarin voittavat...
Jim Rygiel, Joe Letteri, Randall William Cook ja Alex Funke
elokuvasta Taru sormusten herrasta: Kuninkaan paluu.
Kiitos kaikille Wētā Digitalilla luovan energian ryöpystä.
Se on hassua. Kaikki on huippusalaista
elokuvaa tehtäessä,
ja ensi-illan jälkeen me kaikki puhumme siitä.
Heti elokuvan tultua julki kaikki tietävät, mitä teimme.
Yhteisömme on niin pieni,
että pidämme ystävyyssuhteita yllä.
Rakennamme aina toistemme työn pohjalle.
Klonkun ansiosta ILM:n oli luultavasti hieman helpompi
ehdottaa digitaalista Davy Jonesia, ja he nostivat rimaa sen myötä.
Tässä on Davy Jones.
Kun Gore puhui Johnille ja minulle ensi kertaa Davy Jonesista,
hän sanoi: "Tämä digihahmo näkyy elokuvassa paljon."
"Hän on huipputärkeä. Alkakaa siis miettiä häntä."
Davy olisi hänen Klonkkunsa.
Aloin jo varhain pohtia,
että Lentävällä hollantilaisella oleminen voisi olla kuin kirous tai sairaus,
joka saa kehon muuttumaan merenpohjan kaltaiseksi.
Merenpohjan lietteestä tulisi osa hahmoja.
Se oli hauskaa.
Varhaisten hahmoluonnosten laatiminen
oli riemukasta.
Tiesimme tarvitsevamme itse paholaisen
heitä kaikkia hallitsemaan.
Kutsuin hyvän ystäväni ja mestaritaiteilija Crash McCreeryn
suunnittelemaan Davy Jonesia
sen peruslähtökohdan pohjalta.
Piratesin ykkösosassa Geoffrey Rush esittää Barbossaa Barbossana
ja muuttuu digihahmoksi vain muutamissa otoksissa.
Davy Jones olisi digitaalinen käytännössä joka kuvassa.
Olennaista ei ollut niinkään liikkeenkaappaus,
vaan tunteenkaappaus.
Jos teet näin, tämä ikään kuin työntyy ulos.
- Näyttää kuin... - Aivan, ymmärrän.
Bill Nighy esittäisi Davy Jonesia.
En halunnut luopua ajatuksista kasvojen takana,
ikkunasta sieluun.
En halunnut luopua mistään hänen suorituksessaan.
Se oli Johnin ja ryhmän varsinainen haaste.
Miten poistaisimme konfliktin tehosteiden ja näyttelijän välillä?
Saat katsella tätä.
Roolin tekisi loistava näyttelijä.
Halusimme, että kaikki näyttelevät lavasteissa kasvokkain
ja että ne näyttelijänsuoritukset näkyvät elokuvassa.
Menetelmän piti olla luotettava,
helposti liikuteltava ja kevyt toteuttaa lavasteissa.
Hal Hickel kysyi:
"Jos he ovat koko ajan digitaalisesti luotuja,
asuilla ei kai ole väliä?"
"Voimmeko käyttää seurantapisteitä,
jotta prosessista tulee teknisesti tarkempi
ja vähemmän työläs?"
Meille esiteltiin IMocap-järjestelmä.
Sinä kirottu...
Työasuni on kuvankaunis harmaa trikoopuku.
Ihmiset ovat nähneet näyttelijöitä harmaissa asuissa,
joissa on heijastavia palloja.
Kehitimme hieman erilaisen asun,
jossa oli nauhoja pallojen sijaan.
Se liittyi tapaan, jolla kaappaisimme liikkeen.
Huolella suunnitellut seurantapisteet mahdollistaisivat
kaikkien nivelten sijainnin, asennon ja mittojen seuraamisen.
Siksi kameroita oli mahdollista käyttää
aivan vapaasti.
Heidät voisi valaista aivan miten pääkuvaaja halusi.
Voisimme seistä puolen metrin vedessä laguunissa
tai laivan kannella kaatosateessa.
Kaikki saisivat unohtaa tehosteiden osuuden.
Kuvaisimme vain elokuvan ja hoitaisimme loput myöhemmin.
Onneksemme Bill pystyy kävelemään kameran eteen trikoissa
ja naamaa myöten pisteiden peitossa,
vilkaisemaan Davy Jonesin kuvaa
ja eläytymään häneksi heti.
Yhtäkkiä katsoja tuntee itse olevansa aikamatkaaja pyjamassaan.
Bill panee kaiken peliin.
Bill teki uskomattomia juttuja leuallaan.
Hän teki kaikkea tällaista mahtavaa... Eikä hänellä edes ole leukaa.
Hahmolla ei ole leukaa vaan parta.
Avaa arkku. Haluan nähdä sen!
Pelottavin tehtävä oli hänen noin 40 lonkerosta muodostuva partansa.
Sen piti elää jatkuvasti.
Se elää omaa elämäänsä.
Hänen näytellessään se kiemurtelisi kuin mustekala.
Lonkerot kietoutuvat ja törmäilevät toisiinsa,
mukailevat kehon liikkeitä
ja tarttuvat toisiinsa irrotakseen taas.
- Kiintoisa läpikuultavuus tuossa. - Onko sitä liikaa?
Mietin vain, näyttääkö hän liian hauraalta merenelävältä.
Ryhmä kävi pitkiä keskusteluja kuten:
"Ei, tässä hän on kiihtynyt, tässä kaino,
tässä parta käpristyy, tässä hän ajattelee."
Sitä ei mitenkään voinut tehdä käsityönä.
Muuten olisimme tekemässä elokuvaa vieläkin.
Oli oltava jokin automatisoitu tapa,
jolla parran saisi liikkumaan itsestään
samalla kun animaattorit animoisivat kasvoja
ja kehon liikkeitä.
Parantelimme sitä paljon.
Pehmeneekö se ennen käännöstä Orlandoon?
Varasuunnitelmaa ei ollut.
Partaa ohjaavan simuloinnin oli pakko toimia.
Se vei kirjaimellisesti yöuneni, kunnes alkoi toimia.
Sen jälkeen kaikki oli kuin taikuutta.
Se toimi täydellisesti.
PIRATES OF THE CARIBBEAN: KUOLLEEN MIEHEN KIRSTU
Nousimme tasoa ylemmäs.
Kaiken yhteispelin ansiosta mikään ei vaikuta tietokonegrafiikalta.
Hän tuntuu kirjaimellisesti siltä hahmolta.
Sinä kirottu Jack Sparrow!
Oscarin voittavat...
John Knoll, Hal Hickel, Charles Gibson ja Allen Hall
elokuvasta Pirates of the Caribbean.
Pirates 2 tehtiin mielenkiintoisessa vaiheessa
elokuva- ja tehostehistoriaa.
Elettiin 2000-luvun alkua,
ja yleisö oli tietyllä tavalla
väsynyt erikoistehosteisiin.
Se oli lähes vastareaktio.
Nopea tai
supernopea mahdollisuuksien laajeneminen
visuaalisten tehosteiden suhteen
johti tavallaan siihen, että niiden taika katosi yleisön silmissä.
Se taika on meille tärkeää.
Tehosteita ei enää ihmetelty,
vaan sanottiin: "Nykyään mikä tahansa
onnistuu tietokoneella."
Se projekti näytti minulle, miten yleisön sai taas hämmästymään.
He ajattelivat: "En tiedä, mitä katselen."
"Tuo ei voi olla maskeerausta, mitä se siis on?"
Se palautti yleisölle pienen ihmetyksen kipinän.
Kiitos paljon.
Se palautti uskoni siihen,
että me elokuvantekijät ja tehostetaiteilijat
saisimme yhä katsojat sanomaan "vau".
Kolmanteen elokuvaan tultaessa
taakkana oli tarve panna paremmaksi edellisestä osasta.
Aloitamme... Hän kääntyy, lähikuva.
- Aivan. - Ja sitten...
Meidän oli päätettävä
se eräänlainen trilogia komeasti.
Ensin varmaankin taivas.
Sitten ensimmäinen salama iskee mereen,
ja se alkaa liikkua.
Ne kaksi laivaa pyörteessä tuntuivat joltakin,
johon kelpaisi lopettaa sanoen: "Tuota ette ylitä."
Olisi hienoa, jos se olisi kehystetty noin.
Näit, kuinka he hyppäsivät...
Tuohon suuntaanko?
Haasteena oli se, että kuvauspaikkakeskeinen työtapa,
jota suosimme aiemmissa kahdessa, ei enää kävisi päinsä.
Sellaista ei voinut kuvata merellä.
Tämä on isoin sinitausta, jonka olen ikinä nähnyt.
Se saattaa jopa olla kaikkien aikojen suurin.
Pikseleitä tarvitaan paljon.
En kuitenkaan ole digitaalisen veden ylin ystävä.
Kun kyse on vedestä siinä mittakaavassa,
kokoamme sen yhä kolmesta tai useammasta
aivan erilaisesta partikkelisimulaatiosta.
En pidä vesisimulaatioista siksi,
että kun iso vesimassa murtuu, se muuttuu vaahdoksi.
Sitten vaahto muuttuu pärskeiksi.
Vedessä näyttää aina olevan saumakohtia.
Se on luonnostaan epäaitoa.
Luullakseni pyyntö, joka lannisti Johnin, oli tämä:
"Voisitteko tehdä vesisimulaation,
joka olisi massiivinen, mutta vesi murtuisi vaahdoksi
ja vaahto muuttuisi pärskeiksi samassa simulaatiossa?"
Se oli paljon vaikeampaa kuin odotin.
MEREN RAIVO
Olimme aiemmin simuloineet nestepintoja varsin hyvin.
Ajattelin, että jos saisimme aikaan
kelvollisen näköisen vesimassan etualalle
ja voisimme toistaa samaa kaukaisuuteen asti,
se sulautuisi lopulta isoksi pyörteeksi,
sateeksi, ukkoseksi ja pärskeiksi.
Kun näin idean ensimmäisen hahmonnuksen,
se näytti kauhealta.
B-suunnitelma oli tehdä itse pyörre
suurimpana simulaationa, johon minulla oli varaa,
ja luoda sen jälkeen etualan yksityiskohdat proseduraalisesti.
ILM:N ETÄKOKOUS
Gore inhosi sitä.
Se näytti vessanpöntöltä.
Laivat vaikuttivat miniatyyreiltä.
Se tuntui täysin väärältä.
Aivot viestittivät: "Tuo ei ole aito."
Tarvitsimme C-suunnitelman.
Sisempi laiva liikkuu nopeammin.
Ne olivat synkkiä päiviä minulle, koska kello kävi.
Jälkituotantovaihe oli tiivis ja otoksia paljon.
He yrittävät tehdä siitä uskottavan.
- Johnin mukaan vaadit häneltä paljon. - Niin.
Totta, ja hän pitää siitä.
Hän ottaa haasteen vastaan.
Tajusin, että ainoa osa, josta todella välitin,
oli veden pinta.
Entä jos koko pyörre
litistettäisiin pannukakuksi?
Kun simulaatio olisi valmis,
muuttaisimme sen taas suppilon muotoiseksi.
Sillä tavalla saimme siihen viimein tarpeeksi yksityiskohtia,
resoluutiota ja kokoa, jotta Gore oli tyytyväinen.
Tulta!
Se päätyi elokuvaan.
Se oli C-suunnitelma.
Sitä tehdessä määräaika painoi ja moni yö oli uneton.
Viimeinen juttu ovat
pienet vedenpärskeet muutamassa noista.
Loistavaa, John.
Kyse on ystävyydestä, joka perustuu seikkailunhaluun.
Lähdetään yhdessä tutkimaan jotain uutta.
Tehoste ei ole vain spektaakkeli.
Muuten katsoja ei liimaudu ruudun ääreen
ja uppoudu kokemukseen.
Silloin katselee jotain,
mikä on esteettisesti hyvin etäällä yleisöstä,
koska tehoste on yleisölle luotaantyöntävä.
Se on ehkä liian iso omaksuttavaksi,
eivätkä silmät pysty erittelemään sitä
emotionaalisesti ymmärrettäväksi.
Ainakin minulle jokaisen erikoistehosteen elokuvissani
on oltava jotenkin emotionaalisesti ymmärrettävä.
Steven soitti kerran ja sanoi haluavansa tehdä Maailmojen sodan.
Olin nähnyt alkuperäisen elokuvan
ollessani 6 - 8-vuotias, ja se oli minusta uskomaton.
Suostuin siis.
Eräs Maailmojen sodan haasteista oli se,
että Steven antoi työlle
kahdeksan kuukautta aikaa.
Kyseessä oli jättielokuva,
jollaiseen kuluu puolitoista vuotta.
Hän antoi kahdeksan kuukautta.
Kun kuulin sen, ajattelin:
"Vau, kello käy. Nyt on kiire."
Aloitimme joulukuussa, ja valmista piti tulla kesä-heinäkuussa.
Kuvasimme kylmällä Hudsonjoella
uppoavaa lauttaa 15 asteen pakkasessa keskellä yötä.
Kuvasimme päiväsaikaan New Yorkissa,
ja aurinko laski rakennusten taakse neljältä,
joten aikaa oli kahdeksasta neljään.
Kaikki oli meitä vastaan,
mutta se kaikki myös piti väen varpaillaan
ja luullakseni edisti luovuutta.
Maailmojen sota oli sikäli upeasti suunniteltu,
että kamera oli aina siellä, missä Tom Cruise oli.
Sen ansiosta katsoja
tunsi olevansa itse päähenkilö
ja että kaikki tapahtui omien silmien edessä.
Kamera ei siirtynyt paikkaan, jossa emme itse voisi olla.
Näin tapahtui, koska kaksi mestarillista elokuvantekijää
suunnittelivat yhdessä joka otoksen.
Etupenkille.
- Kenen auto tämä on? - Kyytiin nyt.
Elokuvassa on kohtaus,
jossa Tom Cruise pakenee sotakoneita,
jotka alkavat hävittää aluetta,
ja taustalla näkyy suuri silta.
Kohtaus kuvattiin aidolla asuinalueella.
Steven halusi, että siltaan osuisi takaapäin räjähteitä
ja se kaartuisi kuin skorpionin häntä, mikä oli hieno idea.
Kokeilin sitä,
ja se näytti minusta keinotekoiselta.
Keksin tehdä sen osio kerrallaan. Siten sillat todellisuudessa rakennetaan.
Pylväiden välissä on palkki, joka voisi taipua.
Sitten viereinen seuraisi perässä. Kysyin, sopisiko se.
Hänestä se toimi.
Silta oli nyt digitaalinen.
Talot olivat pienoismalleja,
jotka yhdistimme aitoon taustaan.
Ne peittivät aidot talot, joille ei käynyt kuinkaan.
Sillalta putosi säiliöauto, joka oli pienoismalli,
ehkä noin puolitoistametrinen.
Kuvasimme sen ulkosalla Marinissa sinitaustan edessä.
Pudotimme sen, ja se räjähtää.
Siinä on pari elementtiä lisää.
Kohtaus muodostuu
useiden erillisten elementtien yhdistelmästä,
mutta se näyttää yhtenäiseltä otokselta kaikkine tapahtumineen.
Seuraava otos! Hyvä!
Se näytti hienolta monitorissa.
Dennis on loistava siinä,
että hän näkee suunnitelmien läpi
asian ytimeen.
Hän ei hurmaannu näyttävyydestä,
vaan välittää vain aitoudesta ja toimivuudesta.
Eräässä otoksessa kamera kiertää tila-autoa,
jota Tom ajaa perheensä kyydissään.
Se kuvattiin kokonaan sisällä sinitaustan edessä.
Se koostettiin neljästä tai viidestä eri osiosta.
Osia autosta voitiin poistaa,
ja sitten siirryttiin toiseen osaan
kuvaamaan mahdollisimman kaukaa.
Sitten seurasi jonkinlainen näkymätön siirtymä.
Esimerkiksi
auto saattoi ohittaa pylvään,
ja siinä kohtaa siirryttiin osiosta toiseen.
Taustana oli moottoritie,
jolla autot seisoivat ruuhkassa, ja Tom ajoi sen läpi.
Se kuvattiin aidolla suljetulla moottoritiellä.
Työtoverini Pablo Helman
viritti auton päälle 6 - 8 kameraa,
jotka kuvasivat joka suuntaan muodostaen 360 asteen kollaasin.
Kun yhdistimme sen kaiken,
saimme aikaan saumattomat siirtymät
kaksi ja puoli minuuttia pitkän dialogin ajaksi
ikään kuin liikkuisimme maagisesti auton läpi.
- Kuka kimppuumme hyökkää? - Rachel.
Rachel, sinun on oltava hiljaa.
Ole hiljaa, Rachel!
- Pelotat häntä! - Minä ajan!
Tee jotain!
Maailmojen sota oli mielestäni ILM:lle
eräänlainen huippukohta,
joka jäi vähälle huomiolle.
Kun katson elokuvaa,
hämmästelen, mihin kaikkeen he pystyivät
hyvin pienellä budjetilla.
Se oli lempielokuvani.
Siinä on kaikkea, mistä pidin.
Spektaakkelia.
Pitkiä ottoja.
Mahdottomia juttuja.
Kohtaus Newarkissa,
jossa sotakone nousee maasta,
oli mahtava.
Tom pakenee, ja toiset ympärillä
saavat osumia ja hajoavat tuhkaksi.
Lennätin vaatteet kohti taivasta kuin enkelit.
Siitä saimme kohtaukseen oman merkitystasonsa.
Ne ovat suurenmoisia otoksia.
Sen jälkeen ajattelin, etten pysty enää parempaan.
Se oli jotakuinkin viimeinen virallinen projektini.
Olimme aiemmin tehneet joitakin konservatiivisia päätöksiä.
ILM:N TOIMITUSJOHTAJA
Esimerkiksi kieltäydyimme Avatarista
kuukausien tarjouskilvan jälkeen
ja työstettyämme kokeita, jotka hyväksyttiin.
Sinä et pelkää.
ILM:N PROTOTYYPPI
Sydämesi on vahva.
Kun silloinen johtomme arveli,
että hanke voisi olla jättimäisyydessään mahdoton,
he eivät halunneet ottaa riskiä.
Meillä oli kuitenkin mainio suhde Gore Verbinskin kanssa.
Hänellä oli loistava idea.
Rango.
Rango oli valtava hanke.
Se oli ILM:n ensimmäinen täyspitkä digitaalinen elokuva.
Se oli todella pelottavaa.
En osannut tehdä animaatioelokuvaa.
Osasin yhdistää 2 000 otosta ja kertoa tarinan,
ja olimme toki tehneet paljon tehosteotoksia,
jotka olivat täysin digitaalisia.
Halusin ILM:n,
koska tahdoin soveltaa kaikkea Davy Jonesista oppimaamme.
Halusin Mayan, Kevinin, Halin ja ryhmän,
joihin olimme tutustuneet hyvin sen prosessin myötä.
Siitä olisi voinut tulla taloudellinen katastrofi.
Se kuului tapauksiin, joissa John Knoll, Hal Hickel, Jacqui Lopez, minä
ja useat muut painostimme yhtiötä sanomaan,
että hankkeesta tulisi mahtava
ja halusimme olla osa sitä.
Se oli jotain uutta.
Rango oli puhtaasti animaatioelokuva.
Olin projektista erittäin innoissani.
Animaatioelokuvaa tehdessä
asioita ei voi keksiä sitä mukaa kuin työ etenee.
Videokäsikirjoitus oli siis olennainen.
Kulujen säästämiseksi teimme sen kotonani.
Käynnistä vuo...
Vaiheistavatko vuokondensaattorit?
- Vaiheistavatko ne? - Kyllä vain.
Seitsemän taiteilijaa 18 kuukauden ajan.
Meillä oli mikrofoni ja Mac,
ja piirsimme käytännössä tarinan joka ruudun
ja koostimme havainnevideon. Se esitti toteutuksen pikkutarkasti.
ILM:ssä tapahtui valtava muutos
otoksiin perustuvasta työtavasta tarinankerrontaan.
Visuaalisia tehosteita tehdään
yleensä yksittäiseen otokseen.
"Teen tällaista juttua. En tiedä, mihin se tulee."
Rangon kohdalla piti lakata ajattelemasta niin.
Ajattelutapa oli muutettava perusteellisesti.
"Millainen kohtaus on?"
Gore halusi Rangon tekemisestä perhemäisempää.
Hän halusi tutustua taiteilijoihin ja kutsua heidät henkilökohtaisesti
elokuvan tekijäperheeseen.
Kaikkien oli tunnettava, että he tekivät elokuvaa yhdessä.
Käytimme paljon aikaa keskustellen kohtauksista
ja siitä, mistä hahmot tulevat,
mihin he pyrkivät ja missä ovat olleet.
Kaikilla baariin astuvilla hahmoilla oli taustatarinansa.
Työstä tuli luullakseni todella nautinnollista animaattoreille.
Heistä tuli perhe.
He olivat periaatteessa näyttelijöitäni.
Ennen kuin Andromeda 5:n väki palauttaa sen elossa,
en myy farmiani!
- Mitä? - Mitä sinä teet?
Mitä itse teet?
Työn ilo oli suurta.
Väki pääsi silmin nähden valloilleen. "Emme tavallisesti saa tehdä tätä."
Tiedättehän?
"Kerromme koko tarinan."
Useimmat muut osastomme
olivat vuosia keskittyneet asioiden kuvaamiseen realistisesti.
Kaikeksi onneksi Goren projekti
yhdisti animaatiohahmot maailmaan,
joka oli kylläkin tyylitelty,
mutta todenmukainen.
Jos jokin oli puuta, se oli aidon näköistä puuta.
Ruosteinen rauta näytti aidolta raudalta.
Se ei näyttänyt stilisoidulta maalaukselta.
Tulin mukaan kehittämään visuaalista ilmettä
ja suunnittelemaan käytännössä koko Mullan kylää,
jossa otukset asuvat aavikolla.
Me ryhmässä saimme
kaikenlaisia esikuvavinkkejä Tim Alexanderin ja muiden kautta.
Muistan, kuinka he kaikki sanoivat: "There Will Be Blood."
"Ottakaa siitä mallia."
Polttavan kuuma aurinko.
Hahmot keskipäivän paahteessa.
Kaiken piti näyttää rutikuivalta.
Maisema, rakennukset, hahmot. Kaikki ovat paahtuneita.
Meidän piti sisällyttää kaikki sellaiset piirteet kylään
ja tehdä siitä ainutlaatuinen Goren ja ryhmänsä vision mukaisesti.
Lisäsimme kuitenkin yhä lisää yksityiskohtia,
ja kylästä alkoi tulla liian raskas.
Sommittelijoiden, animaattorien ja teknisten ohjaajien
työ kävi mahdottomaksi.
Kesken kaiken iski siis paha kriisi.
Oli pakko miettiä,
miten kylästä saisi modulaarisemman.
Osia piti pystyä sammuttamaan,
ja rakennusten malleissa oli oltava kerroksia.
Osia geometriasta ja tekstuurista oli lukittava,
jotta hahmonnus onnistuisi.
Rangon ääninauhoitukset olivat epätavalliset.
Ei-animaatiotaustaisena Gore ei halunnut näyttelijöidensä
vain nauhoittavan osuuksiaan erikseen mikrofonin takana.
Hän halusi heidän nauhoittavan ne yhdessä.
Meillä oli jopa
rekvisiittaa ja kameroita, joilla kuvasimme kohtaukset.
Silloin voi käydä tuuri,
kun joku vaikkapa keskeyttää toisen.
- Tuo oli tosi hyvä! - Ei, tukehdun.
Sinä...
Söit luodin.
Söin rekvisiittani.
Siten Gore pystyi
työskentelemään tavalla, johon on tottunut.
Kutsuimme sitä tunteenkaappaukseksi.
Monet ovat kyselleet siitä.
Tunteenkaappaus oli vain vitsikäs nimi
koko sille hulluttelulle,
kun näyttelijät hölmöilivät tyhjällä lavalla cowboyasuissaan.
Saanko esitellä:
Madam Luponen kiertävät teatraaliset terpsikhoret.
- Mitkä? - Terpsikhoret.
Terpsikhoretko?
Emme yrittäneet mitään mullistavaa.
Se oli vain Gorelle mukava työtapa
ja loi live-esityksen tuntua.
Emme rikkoneet joka sääntöä,
mutta elokuva oli kyllä erikoistehosteiden ja animaation välimuoto.
Pidän kaikesta, mitä tein Rangossa.
Se ei ollut mikään tyypillinen animaatioelokuva.
Se oli outo sekoitus fotorealistista tyyliä
ja hyvin stilisoitua vaikutelmaa.
Se ei näyttänyt Pixarilta, Disneyltä,
Illuminationilta
eikä DreamWorksilta.
Se oli kaikin tavoin omanlaisensa.
ILM:n animaattoreilla oli aina kyky siihen,
muttei aina mahdollisuutta.
Juuri se on mielestäni Industrial Light & Magicin taikaa.
Olemme kaikki tarinankertojia.
Tämä oli alkuperäinen ILM.
Taikoja tehtiin täällä.
TUOTTAJA
Kun George siirsi kaikki Presidioon,
koko pienoismallipajan väki jäi tänne.
Työskentelimme edelleen ILM:lle ja monille muille.
Teimme Pirates of the Caribbeanin, Transformersin ja paljon muuta.
Liikevaihto laski silti
20 miljoonasta kymmeneen, sitten viiteen miljoonaan.
Silloin sanoin, että oli todella aika lopettaa.
VUONNA 2023, 17 VUOTTA ILM:N PRESIDIOON MUUTON JÄLKEEN,
KERNERIN ALKUPERÄISET STUDIOT JA PIENOISMALLIPAJA SULJETTIIN PYSYVÄSTI.
Tähän studioon liittyy paljon muistoja.
Kuvasimme täällä valtavasti materiaalia.
Se oli tosi hauskaa.
Nyt järjestämme viimeiset jäähyväisjuhlat.
Hauska nähdä.
Sanoin kerran Georgelle jotain, ja se oli juuri...
Vuonna 1978 Imperiumin vastaiskun taideosasto...
OHJAAJA
...oli San Anselmossa.
Eräänä päivänä saapui puinen laatikko.
Siinä oli muovinen valkoinen Boba Fettin asu,
jonka Ralph ja minä olimme suunnitelleet.
Sanoin Jane Baylle,
että minun olisi maalattava se jossain.
Hän antoi minulle avainnipun.
Hän sanoi: "George vuokrasi rakennuksen San Rafaelissa osoitteessa 3160 Kerner."
"Se on tyhjä. Käytä mitä huonetta haluat."
Taannoin, itse asiassa perjantaina,
kuvasimme Light & Magic -dokumentin toisen kauden viimeisen haastattelun
juuri tällä lavalla.
Nyt lienee aika sanoa hyvästit.
Työ, jonka te kaikki teitte täällä,
ja monien edeltäjienne työ,
jää elämään ikuisesti
valkokankailla ja TV-ruuduissa aikojen loppuun saakka.
Tämä on todellakin pyhää maata.
Haluan siis vain sanoa:
Kernerin ILM, on ollut ilo tuntea teidät.
Kiitos.
Se on todellakin DNA:ssamme.
Se on salainen ainesosamme.
Pyrimme tekemään asiat paremmin.
Haluamme muuttua ja kehittyä,
oli kyse sitten työtavoistamme,
työn hallinnoinnista
tai lahjakkuuksien värväämisestä.
Haluamme rikkoa rajoja kaikin tavoin.
George vaati ILM:ltä aina paljon.
Hän sanoi kerran: "ILM perustettiin onnistumaan mahdottomassa."
Meitä pyydetään jatkuvasti onnistumaan mahdottomassa.
Olimme siitä ylpeitä.
Oli ilman muuta tietty kulttuuri,
joka oli syöpynyt meihin ja pysyy meissä ikuisesti.
Useimmille tulee George Lucasista mieleen
Tähtien sota.
Se on toki totta. Hän loi Tähtien sodan
ja Indiana Jonesin. Ne ovat itsestäänselviä,
mutta luulen, että alalla
hänet muistetaan innovaattorina.
Esimerkiksi THX-ääniluokitus.
Hän mullisti elokuvien äänentoiston.
Toisaalta epälineaarinen leikkaus ja Avid.
Käännetään se sivuttain.
George Lucas oli sen takana.
Lisäksi
Pixar sai alkunsa Industrial Light & Magicista.
Kohti ääretöntä ja sen yli!
Nyt puhutaan tietenkin paljon tekoälystä ja reaaliaikaisuudesta.
Olen utelias näkemään, kuinka suuri niiden vaikutus on.
On vaikea kuvitella, ettei tekoälystä tulisi merkittävä osa digitehosteita.
Sen ansiosta monet työt voidaan tehdä
aivan eri tavoilla kuin koskaan aiemmin.
En kuitenkaan usko, että mikään teknologia tai läpimurto
muuttaisi järisyttävästi sitä,
mikä tekee ILM:stä erityisen. Se on henkilöstömme.
Kävelin tuosta ovesta 37 vuotta sitten ja tunsin itseni heti tervetulleeksi.
Pääsin osaksi alansa parhaiden lahjakkuuksien uskomatonta ryhmää.
Jos seuraisin heitä tarkasti, panisin merkille, mitä he tekivät
ja osaisin kysellä,
voisin ehkä jonain päivänä sanoa kuuluvani tänne.
Kaikille, jotka auttoivat luomaan tämän paikan
ja täällä tuotetun hienon taiteen,
esitän syvimmät kiitokseni kaikesta työstänne
ja siitä, että sain olla pieni osa sitä.
Sain käydä kouluista parasta työskennellessäni heidän kanssaan.
Tapani maksaa takaisin
on yrittää opastaa samalla tavalla seuraavaa sukupolvea.
Toivon, että he yltävät vielä paljon korkeammalle
kuin itse ylsin.
KIITOKSET TAITEILIJOILLE
JA TUOTTAJILLE ILM:LLÄ
Käännös: Tero Vaaja