Знаєш...
Я дуже захоплююся відданістю.
Це позиція, гідна поваги.
Але іноді вона виснажує.
А в тебе, друже мій...
виснажений вигляд.
Вийшовши з-за ґрат, я поклявся, що туди не повернуся.
Але чомусь я так чи так постійно опиняюся в тюрмі.
Популярність. Нагляд. Тюрма власного розуму.
Навіть люксовий пентгауз був розкішною камерою високо в небі.
Я знаю, ти там, свиня.
Нюхом чую. Я знаю, виродок, ти там.
Ну давай. Тебе ніхто не боїться.
Я тебе не боюся. Виходь.
Іди, упиряка, я тут.
Схопи мене, виродок.
Брехун!
Виходьте. Виходьте. Швидше.
Вони повернуться.
Друзі, судно Арті затонуло.
- Що? Альдо, сідай. - Тут небезпечно.
А що там Косумель, твій друг-контрабандист?
Так.
Я домовився про машину до Мехіко, готель «Корасон».
- У місто? - Так.
Там є людина, яка допоможе потрапити на Карибське узбережжя.
Федералес будуть скрізь.
Я знаю, небезпечно, але іншого способу нема.
Їдьмо негайно.
Зажди. Альдо, друже. Ти пробач.
Дякую, від щирого серця.
Без проблем. Ходімо.
Ми перед тобою у вічному боргу.
Моя винагорода – ваша дружба.
- Бережіть себе. - Дякую.
Ми тебе не розчаруємо.
Я знаю, друже. Хай живе революція.
Ідемо.
МИНУЛО 15 ГОДИН ГОТЕЛЬ «КОРАСОН», МЕХІКО
Дивіться, це тут.
Привіт, друже.
Вибачте, я на хвилинку.
Приїхали мої друзі. Потім продовжимо.
А тебе сюди яким ураганом занесло?
Я приїхав закінчити почате.
Мені від тебе нічого не потрібно.
Їдь додому.
Хай іде.
- Я маю з ним поговорити. Пояснити. - Берт...
Зараз не дуже вдалий час.
Він дізнався про смерть батька.
Будьмо практичні.
На того виродка не можна покладатися.
Маємо впоратися самі.
Берт, у тебе колосальний дар срати на голови друзям.
І при тому з великим розмахом.
Ми думали, ти в тюрмі чи мертвий.
Канстлер гадки не мав, де ти.
І тут ми дізнаємося, що ти сидиш, угашений, у Джессіки.
Я розумію.
- Я бовдур. - Що?
Пробач за все, що я змусив тебе пережити.
Але ж я приїхав.
Аякже. Тільки не тоді, коли викликали.
Знайду інше авто.
Сонечко, тобі небезпечно виходити.
У Єлапі вже був рейд. А тут тебе тим більше шукатимуть.
Тобі жити набридло?
Не знаю.
ВЕЛИКА СИГАРА
ЗА МОТИВАМИ СТАТТІ ДЖОШУА БЕРМАНА
Привіт.
А тут була нефігова гулянка.
Федералес – жахливі гості.
Ти Альдо?
Так, сер, це я.
Вони щось шукали.
Чемно не спитали?
Спитали. Та мені не було чого сказати.
Я просто уточнив.
Уточнив, не більше.
То ти їм не сказав, що знаєш, де Гʼюї П. Ньютон?
Що ти сховав його тут,
ставши спільником і посприявши втечі обвинуваченого в убивстві,
а це тяжкий злочин як у моїй країні, так і у твоїй.
Привіт. Малий, привіт.
Здоров.
Дай пʼять. Гарний берет.
Тату, що це?
Я цього берета не доганяю.
У ньому ти як причмелений клоун.
Мабуть, знайшов його на пляжі.
Закрий свого рота.
Та ну.
- І ти, щеня латиноса. - Старий, легше.
Куди вони поїхали?
Допоможи. Виручи, друже.
Підкинь до Косумелю. Я маю гроші. Долари.
Ні, ні.
- Ні. - Ну чого ти?
Це ж недалеко.
- Виручи. - Ні.
Гей. Гʼюї.
Я облажався.
Розумієш, страшно стало.
Тому ти вирішив приїхати сюди,
підставляючи нас, щоб на душі полегшало?
Усе не так. Я не...
У мене біда в сімʼї сталася, тому...
- Але це неважливо. Я... - Правильно.
Це неважливо. Ні.
Я теж не кращий за тебе.
Не слід було звʼязуватися з Голлівудом.
Але ти.
Я думав, що можу на тебе розраховувати, якщо прикрутить.
Я приїхав, щоб це довести.
І з якого дива я маю тобі довіряти?
Що змінилося, Берт?
Змінилося те, що я більше не боюся смерті.
Байдуже.
Я мав грандіозні ідеї. Політика. Переконання.
А сам заснув у дівчини на дивані.
То що мені тепер втрачати?
Я втратив усе, крім тебе.
Я хочу одного – відвезти тебе на Кубу, і наплювати, якщо загину.
Ну кльово. Кльово.
Прошу тебе. Для мене це так важливо.
Нічого. Нормально.
Добре, що мобілізація задля революції
надає сенсу твоєму життю.
Стій. Зупинися!
Чорт забирай.
У мене є важливіші справи.
Я тут не заради революції.
Заради тебе.
Брехня собача.
Брехня. Тебе б тут не було, якби я був просто сином Волтера Ньютона.
Ти зі мною подружився,
бо думав, що я – новий Малкольм.
Тобі кортіло ризику й пригод.
Хотів бути сучасним Джоном Брауном,
а коли дійшло до набігу на Гарперз-Феррі, ти дав задню.
Ти зараз тут, бо думав, що я зміню світ.
А ти – ти – хотів примазатися.
От і все, чувак.
Сам собі брешеш.
Ти не мусиш мені прощати.
Навіть балакати не мусиш.
Але побалакаймо про Кубу.
Ми це обговорювали.
І втілюємо в життя.
Я домовився про судно в Косумелі.
А в мене є машина, щоб нам туди доїхати.
КОСУМЕЛЬ, МЕКСИКА
Вибачте, міс.
Я шукаю капітанів суден...
Які погодяться попливти на Кубу.
Не зовсім те, що я питав, але...
Ну що ж.
- Будьмо. - Будьмо.
Але я казав, що ель капітан...
Це все, що є.
Можете побалакати з Піратом, так його прозивають.
Дякую.
Він не буде з вами любʼязний.
- Я вас познайомлю. - Дай їй грошей.
Так.
Я збирався щось у тебе спитати.
Ну зловиш ти його. А далі що?
Якщо зупиню, то затримаю.
Якщо втече – переслідуватиму,
доки копи, федералес чи хто там, його не заарештують.
Отакий у мене план.
Сеньйори... Я чув, вас цікавить невеличкий круїз.
ЧЕРЕЗ 14 ГОДИН КОСУМЕЛЬ, МЕКСИКА
Це та церква, в якій ми маємо пересидіти.
Стривай. А як знати, що там безпечно?
Священник, теолог визволення, поклявся захищати політичних біженців.
Альдо сказав, що ми зустрінемося з його людиною в барі десь там.
- Ходімо. - Ні.
Якщо ця церква – притулок, ти підеш туди.
Нехай Берт зробить щось корисне.
- Давайте. - В принципі це легко.
Ніякої показухи. Просто піди й домовся.
Ходімо.
Ти в нормі?
Сховаємося в церкві, доки не домовимося про судно.
То як, по руках?
Гроші вперед.
І в разі чого компенсуєте втрату судна.
Що? Ми ж домовилися.
Води Куби дуже небезпечні.
Їхній флот, хоч і різношерстий, але пильнує.
Якщо моє судно затоне, мені потрібне буде нове.
Якщо ваше судно затоне, ви залишитеся живий?
Якщо затоне, моліться, щоб я загинув. Як вам таке?
По руках.
Бажаю вам вижити.
Спати можна тут. Ви будете в безпеці.
- Дякуємо. - Дякую, отче.
Що таке?
Ти відправила їх домовлятися про судно з контрабандистом,
а ми ховаємося в церкві, наче миші.
Я точно знаю – він усе зіпсує. Як завжди.
Я думала, в тебе було прозріння.
Того дня в океані
я думала, що ти візьмеш на себе відповідальність за свої дії.
Я й беру відповідальність.
За свої дії?
Я так і сказав.
Він визнав свою відповідальність.
Прости йому.
Він на це не заслуговує.
А знаєш, твоя правда. Думаю, не заслуговує.
Інакше не треба було б прощати,
але суть не в ньому. Суть у тобі.
Це ти гинеш від усього цього... від злості й гніву.
Я розумію, ти не уявляєш себе великодушним,
бо не вмієш прощати, але доведеться вчитися.
Бо ти повинен простити собі.
Я теж на це не заслуговую.
Заслуговуєш.
Сонечко. Коли ж ти прозрієш?
Увесь цей час ти чекав, що по тебе прийдуть і застрелять,
як це сталося з Ліл Боббі.
З Фредом. Джорджем, Малкольмом, Мартіном, та й усіма іншими.
Але в них змінилися правила. Тепер...
нас підштовхують самим убивати себе.
Хочуть, щоб ти, я, всі ми жили в страху,
бо страх робить людей реакціонерами.
А той Гʼюї, якого я знаю, – не реакціонер.
Гʼюї, якого я знаю, – революціонер.
Ти...
Ти не відступаєш.
У цьому вся суть кохання.
Бери або відмовляйся.
Я візьму.
Виходь за мене.
Ти пропонуєш тільки тому, що не віриш у наші шанси вижити.
Можемо й не вижити.
Можемо загинути сьогодні. Або завтра на судні.
Або на Кубі через тиждень.
Хай коли ця мить настане для мене, Ґвен...
я хочу зустріти її твоїм чоловіком.
Гʼюї, ти несерйозно.
У нас є церква. Є священник...
- Ти ненормальний. - Що...
Що мені зробити? Опуститися на коліна?
- По-перше, на одне коліно. - Добре. Стану на одне.
Ні, я... Перестань. Не треба.
Якщо ти серйозно,
тоді поміркуй і купи мені перстеник.
А тоді запропонуєш, добре?
Добре.
У готелі ти мене спитала, чи мені жити набридло.
Я подумав над цим. Помізкував.
І довелося спитати себе: чому я... Чому я вперто йду вперед?
Що мене штовхає? Люди? Мрія?
Революція.
Для мене революція давно перестала бути головним стимулом.
Це ти, Ґвен.
Моя причина – це ти.
Я люблю тебе.
Навіть коли себе не любив, я завжди любив тебе.
Ти для мене – цілий світ.
Ти й справді цілий світ.
Ти – моя причина.
Частинка мене самого, а я хочу бути частинкою тебе, завжди.
Я люблю тебе.
- Якщо треба все це казати... - Не треба.
Я хотіла почути від тебе ці слова.
- Але все-таки скажи «так». - Добре.
- Так. Ага. - Ага?
Священна церемоніальна вервиця означає
вічний звʼязок любові та шлюбу.
Вісімка.
Без початку й кінця.
Нехай цей аркан вашого союзу
завжди вас надихає.
Хай свята родина Ісуса, Марії та Йосифа буде...
Оголошую вас подружжям.
Можна до тебе?
Терпіти не можу весілля, але ця церемонія була красива.
Добре, що я зміг її побачити.
Хоч і не знав, чи ти схвалюєш.
Не було б то прощення, якби не схвалював.
Господи Ісусе.
Я по стількох генделиках не швендяв
ще з універу.
- Чорт. - У мене диплом з генделиків.
Без базару, старий.
Господи.
Ти вже думав, що робитимеш, коли все це скінчиться?
- І далі житимеш під прикриттям? - Не знаю, старий.
Може, ти все правильно кажеш.
Сто пудів. А що саме я кажу?
Покохати якусь жінку.
Отож. Нам по тридцять шість,
а ми в ліжку як 18-річні.
Є в мене одна дівчина.
Хіпі.
Дізналася, ким я працюю. І не розлюбила.
У такі моменти я просто забував, хто я.
Я такий: «Нахер те ФБР». Чорт. Нахер.
Я був такий вільний. Наче... Такий, як вони.
Еліс... Коли я з нею кохався,
тільки тоді міг трохи забутися.
Для нас іноді краще про все забути.
Паскудство.
Чорт! Секунду. Чекайте.
А я вас скрізь шукаю.
У бар приходили люди.
Хотіли когось переправити на Кубу.
Гʼюї Ньютона.
Бляха. Погнали.
Ні, слухай...
Ходімо. За мною.
Чорт.
А де будемо жити?
Мабуть, на ковдрі десь на тротуарі.
Кастро і влада Куби приймуть нас з розкритими обіймами.
Поселять у симпатичному будиночку.
Уявляю хатинку під соломʼяною стріхою.
А океан буде видно?
І чутно вночі.
Пахощі солоного повітря. Теплий бриз.
Я там буду щаслива.
А я щасливий тут. На цьому місці.
Це безкоштовно.
Треба тікати!
Вставайте! Швидше! Зараз сюди набіжать федералес.
Хтось нас здав. Ти! Кинь сумку!
Кидай ту сумку! За мною! Сюди.
Бігом.
Гʼюї!
Спокійно, Кларк. Федералес уже на підході.
Думаєш, я попався?
Брате, я вже давно готовий померти.
Старий, опусти ствол.
Я теж готовий.
- От лайно! - Лягай, Гʼюї! Лягай!
Не стій! Чорт! Лягай!
Допоможіть йому!
Бігом! Чорт!
Не зупиняйтеся! Бігом!
- Давай! - Вперед!
Тепер це проблема Кастро.
Він не стріляє.
ЗА 30 КІЛОМЕТРІВ НА ПІВДЕНЬ
Не чіпай снасті.
- Вибачте. - Снасті не чіпай.
Ідемо цим курсом. Висадимо вас на берег.
У Канкуні візьмете напрокат машину, поїдете додому.
А потім два дні пливти – і ми на Кубі.
Дві доби до свободи.
Свобода.
Мене випустили з тюрми.
«Волю Гʼюї!»
Ось вам істина, волю Гʼюї!
Так усі говорили. Натискали на всі можливі кнопки.
І я опинився на свободі.
А вони все одно не відчепилися. І не відчепляться.
Треба кидати якір. Вас двох висаджу тут.
Тут? Нам з Бертом що, пливти?
Ближче не можна, бо сядемо на мілину.
Та пішло воно все.
Взявся за гуж, не кажи, що не дуж. Може...
ми попливемо на Кубу з вами?
Ні, друже. Повертайтеся до свого життя.
У Голлівуд. Додому. Знімайте свої фільми.
Та побачимо. Запал вичах.
Щось нема більше бажання.
А суть не в тобі.
Усі повинні посилювати обізнаність, готувати людей до бунту.
І змінювати світ?
Я вважаю, що треба міняти все.
Ну ти ба...
Тоді це все. Так?
Кінцівка.
Це тільки початок.
МИНУЛО ДВА ДНІ ДО КУБИ 15 КМ
Не передумали?
Можемо розвернутися. Висаджу вас на Кіз, сховаєтеся там.
Гʼюї, тебе вбʼють.
Пізно розвертатися.
Добре.
Бачите той маяк?
То Куба. Орієнтуйтеся на нього.
А я зачекаю тут і підберу ваші трупи.
Удачі, аміґо.
Дай, я сам.
Ти в порядку?
Гʼюї!
Ґвен!
А як тобі партія «Чорні пантери за революційну дію»?
Я хочу змінити суспільство.
Усю владу – народу!
Брате, пора давати відсіч.
Пора показати, з якого ми тіста.
Стояв перед шеренгою поліцаїв зі своїм дробовиком?
Негайно здати всю зброю!
Я чую голоси. У голові.
Постійно.
Але я не можу їх вимкнути. Вони мене переслідують. Без упину.
Усе, що я робив. Усе, що заподіяли мені.
Мене не стало.
Мені кінець.
Я труп.
Гʼюї?
Отямся.
Гʼюї?
Я ожив.
- Так? - Так.
Я Гʼюї Ньютон.
Ми друзі вашого уряду.
Я революціонер зі Сполучених Штатів.
Покажи їм папери.
Жандарми тримали нас під прицілом ще чотири години,
а ми намагалися їм пояснити, хто ми.
Ми мали з собою листи, але вони трохи намокли.
Коли ми нарешті їх переконали, що я – товариш Гʼюї Ньютон,
співзасновник партії «Чорні пантери», вони сказали тільки:
«Принаймні ми тебе не пристрелили».
Одну історію можна розказувати по-різному.
У кожної історії багато оповідачів. А в кожного оповідача – своя версія.
Як у тому вислові, який я чув від Річарда. Джон Форд сказав:
«Між історичною правдою та легендою обирайте легенду».
Цитата з «Ліберті Веленса». Улюблений фільм.
Тільки це не він сказав, а актор.
Чи якийсь сценарист, що адаптував книжку.
Але там навіть не так було. Насправді чувак сказав:
«Коли легенда стає фактом, обирайте легенду».
Так Голлівуд вигадав гасло про творення сюжетів,
яке всі хибно розуміють.
Але памʼятають.
Моя власна історія стала легендою, історичною правдою і так далі.
Я намагався розпалити внутрішню революцію.
- Назад! - Не маєте права відбирати зброю.
Від імені партії «Чорні пантери за самооборону»...
Я вірив у революційний потенціал усіх людей.
Свобода! Свобода!
Жив у вигнанні на Кубі.
Я був іконою і простим смертним.
То як розповідати свою історію?
З чого почати? Як закінчити? І де відбуватиметься дія?
Люди звертаються до Голлівуду, щоб утекти від реальності.
Я теж до нього помчав.
І в цьому революційний потенціал Голлівуду.
Він формує свідомість.
Створює світи, яких не існує, та змінює наявні.
Гʼюї!
- Готовий ставати до праці? - Думаю, так.
То вперед. Знімати офігенське кіно!
І не конче щороку по одному.
- Не мусимо. - Будьмо перебірливі.
- Чому? - Знаєш чому?
Бо ми відкрили золоту добу арткіно для вузького кола.
Будьмо.
Наступного року вийшли «Щелепи»,
відкривши добу блокбастерів.
Але не забувай: ти винен мені «Оскара».
А ці двоє більше не зняли жодного фільму.
«Велика сигара» стала останнім великим проєктом.
Берт отримав «Оскара» за «Серця й думки».
Цей дурень вийшов на сцену і збісив усіх старих,
зачитавши листа від Хо Ші Міна.
Коли Берт і Стів закрили продюсерську компанію,
Стів спродюсував «Концерт на Сансет-Стріп» з Річардом Прайором
і ненадовго повернув «Мавп».
Боббі Сіл так і не повернувся в партію «Чорні пантери»,
але залишався поборником расової справедливості та економічної рівності,
пропагував освіту молоді.
Ми влаштувалися на Кубі, Ґвен перевезла дітей,
і ми нарешті зажили разом, однією сімʼєю.
Я дивлюсь їм в очі й думаю
про молодь, яку нам треба мобілізувати,
і про тих, кого ми втратили, як Ліл Боббі.
Надворі чоловік на вантажівці.
І про Окленд, який я мусив покинути,
у надії колись повернутися.
Добре.
Тож коли я кажу: «Чия історія, як розповісти», –
то вона ваша, і вирішувати вам.
Усі історії переплітаються.
Батя казав: «Смиренні успадкують землю».
А Фанон сказав: «Кожне покоління має у відносному невіданні
знайти своє покликання, виконати його або зрадити».
Та коли настане час, вони мають відгукнутися на заклик
і стати до бою.
Я не вічний, щоб завжди битися з вами.
Але діти, яких ми годуємо за Сніданковою програмою,
які здобувають освіту в Центрі розвитку дитини й мають дах над головою
завдяки Народній програмі кооперативного житла, вони будуть тут.
І стануть до бою.
Чорні діти й майбутні товариші по всьому світі
створять власне визначення революції.
ЧЕРЕЗ ТРИ РОКИ ВИГНАННЯ НА КУБІ
ГʼЮЇ П. НЬЮТОН ПОВЕРНУВСЯ В США,
ПОСТАВ ПЕРЕД СУДОМ ЗА ВБИВСТВО КЕТЛІН СМІТ,
І ЙОГО ВИПРАВДАЛИ.
У 1980 РОЦІ ЗАКІНЧИВ УНІВЕРСИТЕТ САНТА-КРУС.
НАСТУПНОГО РОКУ ВЗЯВ ШЛЮБ З ДРУГОЮ ДРУЖИНОЮ, ФРЕДРІКОЮ.
ВІН І ДАЛІ БОРОВСЯ ЗА РЕВОЛЮЦІЮ,
ДО 1982 РОКУ, КОЛИ ПАРТІЮ «ЧОРНІ ПАНТЕРИ» БУЛО РОЗФОРМОВАНО.
22 СЕРПНЯ 1989 РОКУ ЙОГО ВБИЛИ В ЗАХІДНОМУ ОКЛЕНДІ.
ОСТАННІ СЛОВА ГʼЮЇ ЗВУЧАЛИ ТАК:
«Життя можеш забрати,
але моєї душі ти не вбʼєш.
Моя душа житиме вічно».
ЗАВДЯКИ ЗУСИЛЛЯМ ФРЕДРІКИ
НАДБАННЯ ГʼЮЇ ЖИВЕ ДАЛІ.
МЕМОРІАЛЬНА ТАБЛИЧКА НА ГʼЮЇ П. НЬЮТОН-ВЕЙ
У 1975 РОЦІ ФЕДЕРАЛЬНИЙ УРЯД ЗАПРОВАДИВ
ПРОГРАМУ ШКІЛЬНИХ ОБІДІВ ЗА ЗРАЗКОМ ПРОГРАМИ «ПАНТЕР».
СЬОГОДНІ ЗА НЕЮ ХАРЧУЮТЬСЯ МАЙЖЕ 15 МІЛЬЙОНІВ ДІТЕЙ.
ЗГІДНО З ДАНИМИ
НАЦІОНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ НАУК США,
ОДИН З ТИСЯЧІ ТЕМНОШКІРИХ ЧОЛОВІКІВ
ГИНЕ ВІД РУК ПОЛІЦІЇ.
ЖИТТЯ ЧОРНИХ ВАЖЛИВЕ
РЕВОЛЮЦІЯ ВСЕ ЩЕ ПОТРІБНА.
Переклад субтитрів: Олена Любенко