ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ БЛЕЙКА КРАУЧА
ТЕМНА МАТЕРІЯ
ЛЕЙТОН ВАНС
Ти його знайшов?
З ним усе добре?
Що? Що сталося?
Господи боже, Лейтоне.
Чорт!
Чорт.
Це я винен у тому, що сталося.
Джейсоне, чуєш мене? Я визнаю свою вину в тому, що сталося.
Ти повернувся, а ми не були готові.
Не знали, що ти будеш такий...
нездоровий, як зараз.
Я не хочу тебе ізолювати.
Але поки ти загрожуєш собі й іншим, ця ситуація не зміниться.
Ти що...
Це ти підіслав ту жінку в квартиру до Даніели?
Я просто допомагаю тобі пригадати, який ти розумний.
І яку неймовірну річ ти створив.
Та пішов ти.
Дякую.
Що це?
- Це вино. - Ага.
- Замовив другу пляшку... - Ясно.
...бо воно чудове.
Так. Справді. Прекрасне.
А ще коштує сто доларів.
Що?
Таке враження, що ти хочеш зі мною переспати.
Я однозначно хочу з тобою переспати.
- Он як? - Так.
Добре, але, розумієш, усе це повне зваблення
затягнулося.
Зрозумій мене правильно – це прекрасно.
Продовжуй, але...
Привіт-привіт!
- Боже мій. - Залишитись не можу.
Майк підганяє нашу машину, але я побачила вас, голубʼята,
і вирішила привітатися.
Привіт. От і добре. Дуже радий бачити.
- Я вже чекаю завтрашнього. - Завтра.
- Що принести? - Нічого. Самих себе, прекрасних.
Ідеально.
- Побачимося. Па-па. - Бувай.
Так. Бувай.
А про що...
- Барбара? - Так, Барбара.
- Що буде завтра? - Наша звана вечеря.
У будинку?
Так, ми ж говорили.
- Ти забув. - Так.
- Забув. - Ні... Стривай... Так.
- Так. Так. - Так.
А хто ще прийде?
ЛАБОРАТОРІЇ VELOCITY
Він зараз підійде.
Це кабінет мого діда.
Тут усе точнісінько так, як він залишив.
Я детектив Мейсон.
Лейтон Ванс. Приємно.
У вас була сімʼя авіаторів?
Він заснував Velocity 52 роки тому.
Будував реактивні двигуни.
Це ви з ним?
Батьки вмерли, як я був малий.
Він мене виховав.
Прошу, сюди.
Отже, Джейсон Дессен. Працював тут...
Вісім років.
Коли ви востаннє його бачили?
Та вже рік минув чи більше.
Він не вийшов на роботу, і відтоді я його не бачив.
І ніхто не бачив, як я знаю.
Точно не хочете кави? Чи води?
- Не хочу. - Ні? Добре.
Я спілкувався з поліцією, коли Джейсон пропав безвісти.
А чим ви тут займаєтеся?
РД.
А це що?
Розробки й дослідження.
Ні, я знаю, що це.
Що ви створюєте?
Кремнієві кубіти для квантових та відновних процесорів.
Так одразу й не вимовиш.
Знаєте,
була ще одна жінка, Блер Каплан.
Вона теж тут працювала, так?
Так. Блер.
І пропала безвісти.
- Півтора року тому? - Так. Це...
всіх страшенно вразило.
Вони з Джейсоном були в одному відділі?
Ні, Блер була у вдосконаленні процесів.
А чому ви розпитуєте?
Джейсон Дессен був у лікарні Івана Божого, три дні тому.
Що?
Ви не знали?
Ні, ні, не знав.
З ним усе добре?
Невідомо.
Він пішов з лікарні раніше, ніж я приїхала.
Але ввечері того дня його бачили на художній виставці.
Я думала, він з вами звʼязувався.
Зі мною? Ні.
Добре було б.
Ми намагаємося його відшукати.
Ого.
У записах мого попередника сказано,
що на час зникнення в нього були стосунки з працівницею.
Так.
Доктор Аманда Лукас.
А доктор Лукас сьогодні на роботі?
Як пройшло?
Як пройшла брехня поліції?
Супер. Феєрверк.
Дон каже, вона хотіла набрати 911.
Тому Дон її вбила?
Тихіше.
Лейтоне.
Я сказав привезти їх обох сюди. Я не знав, що вона візьме і...
Бо вона вкрай неврівноважена особа...
- Амандо. - ...яка відмовляється лікувати ПТСР.
- Амандо. - Я ж казала її не наймати.
Перестань! Досить.
Чорт.
Вона згадувала про Блер? Детективка.
Звісно, згадувала.
Амандо, поліція от-от зіставить факти й вийде на Джейсона.
Блер – усе це.
І ти знаєш, що тоді буде.
Ми втратимо все, що створили. І сядемо.
Бокс запустили півтора року тому.
- Я вклав мільярд. - До сраки твої мільярди.
До сраки мої мільярди? Це ж треба.
У нас четверо людей зникло. А тепер Даніела Варґас.
А тим часом він якось знайшов дорогу назад.
Як? Як він це зробив?
І взагалі, що з ним сталося?
Може, суперпозиція ушкоджує мозок.
То що, йому стерло всі спогади? Особистість теж?
Не знаю.
Тому я хотіла досліджувати ще. Ми так багато не знаємо. Я маю...
Гей.
Добре.
Допоможіть згадати.
Друже.
Я принесла тобі одяг.
Дякую.
Слухай,
просто цікаво,
чому ти втік?
Злякався.
Тому пішов додому до Даніели?
Вона... моя давня подруга.
Я шукав людину, хоч якусь, яку я памʼятаю.
От і все.
Ти розповідав їй чи ще комусь про це місце?
Я не знаю, що це за місце.
А ми з тобою... Ти казав, що ми друзі.
А що ми тут оберігаємо таке,
що воно виправдовує вбивство людини?
Для будь-кого з нас?
Не виправдовує.
Послухай. Усі, хто тут є, вклали у твою роботу все. Геть усе.
І кожен з нас віддасть життя, щоб її захистити.
Зокрема й ти.
Особливо ти.
Серйозно?
Ти забув, що ми побудували.
То покажи.
- Назвіться. - Лейтон Ванс.
Введіть пароль.
Допуск надано.
Колись давно я намагався створити двосантиметровий куб,
у якому диск з нітриду алюмінію став би в суперпозицію.
Відтворити в реальності те, що уявляв Шредінґер...
- з котом. - Правильно.
То ти памʼятаєш своє відкриття.
Як ти почав нарощувати масштаб?
Я його не закінчив.
Так і не зумів цілком ізолювати куб від зовнішнього середовища,
тому стан суперпозиції весь час руйнувався.
Ясно. Твої спогади закінчуються до отримання «Павії».
Це якийсь сплав? Не може бути, що відповідь – у ньому.
Так, сплав.
Джейсоне, ти винайшов значно більше.
Під тим сплавом –
шар активного адаптивного екранування, яке ти розробив.
- Адаптивного? - Так.
Адаптивного. Чорт. Он воно що.
Там повно смартматеріалів, які генерують поля,
відсікають усю радіацію і звук, щоб не потрапляли всередину.
Це як найпрогресивніші навушники з шумодавом.
Він не лише блокує звук, він блокує шум усього, що зовні.
І в обмін на цей фокус випромінює стійке магнітне поле.
Що всередині?
Поки що ти єдиний, хто зайшов усередину й повернувся.
Були інші? Що з ними сталося?
Ми не знаємо. Пристрої запису там не працюють.
Скільки людей там побувало?
Троє.
І як ви приховаєте зникнення трьох людей?
Перша була наша працівниця.
Коли Блер не повернулася,
ти заговорив, що підеш наступний.
Ми тебе відмовляли, але ти почувався винним.
Сказав, що це ти створив бокс,
що маєш розібратись, як він працює. І пішов.
А що було після мого зникнення?
Ми кинули клич, що шукаємо добровольців. Анонімно.
А вони хоч приблизно уявляли, на що підписуються?
Зрештою зрозуміли.
Прошу, сідай.
Пуф. Ти зник.
І зʼявився три дні тому.
Кажеш, будь-який?
Без обмежень, малий.
Хай це буде ранній подарунок на ДН.
Епічно.
Ось.
- Це він? - Так, так.
Він дорогуватий. Нічого?
- Нормально. - Так.
Що ще потрібно?
Не соромся. Вибирай.
Ти завтра будеш з нами вечеряти?
Оце вже точно ні.
Що, не хочеш бачитися з Барбарою і Майком?
З ким?
- Джі-Джі з Маркусом теж будуть. - Так.
ДЖІ-ДЖІ СЕЙКІ
Непогана в них нова яхта, га?
БЛЕР
Чарлі, а яке прізвище в Блер? Ніяк не можу згадати.
- Що? - Блер. Її прізвище...
Я маю всім розіслати імейл.
Здається, Каплан. Дякую.
Каплан.
БЛЕР КАПЛАН
Можна зайти?
Так.
Переглядаєш свою роботу?
Це як забути про себе абсолютно все,
а потім читати власну біографію.
Виходить, ти зовсім мене не памʼятаєш.
Тоді почну спочатку.
Аманда Лукас.
Яка в тебе посада?
Я психіатр.
Лише в цій лабораторії?
Я треную пілотів бокса.
Тренуєш? А це як?
Психологічна підготовка до суворих умов.
Емоційна регуляція. Гіперфокус.
Я контролювала випробування «Лавандової феї» –
препарату, який створив Раян.
Ти сказала, що ми з тобою жили разом.
Понад рік.
З перервами.
Слухай, у той день, коли я зник...
Що сталося того дня?
Ми...
Того ранку ми прокинулися,
і я бачила, що тебе щось турбує.
Увечері перед тим ти бачився з колишньою.
Сказав, що ти в порядку. Я сказала, що не вірю.
Я знала – ти щось задумав. Не знала тільки, що саме.
А коли я вийшла з душу...
тебе вже не було.
Мабуть, я зʼїхав з глузду.
Як іще це можна пояснити?
Іноді великий стрес може спровокувати психогенну амнезію.
Аномальне функціонування памʼяті без структурного ушкодження мозку.
Ану ж я не той, ким себе вважаю?
І всі ці думки – це просто, як ти кажеш,
побічний продукт травми
чи ушкодження мозку від роботи тут або від перебування в боксі.
Ці думки, ці файли, вони... це я.
Цей одяг. Навіть окуляри.
Це не моє, але може бути й моїм.
Тому
припустімо, що...
я – не я? А людина, за яку мене всі приймають.
ДРУГ БЛЕР Д., ЮРИСТ, НЕ БЛИЗЬКІ?
Ти зустрічай гостей. А я піду перевдягнуся.
А ось і перші.
- Іду. - Я зараз, дві хвилини.
Джі-Джі й Маркус. Барбара і Майк.
Будьмо.
Як твої справи?
Не жаліюся.
А тобі, напевно, дуже подобається бути юристкою. Це...
Так. Мені це подобається.
- А як ти... Та нормально. - Так.
Дуже радий тебе бачити.
Це взаємно.
- І вигляд супер. - Дякую.
- Піду гляну, як там інші. - Авжеж. Ти йди.
Скоро підійду.
Я мріяв побачити Фіджі.
- Ти що. - Завжди.
Снорклінг міняє життя.
Я б вернулася без вагань, а ти?
Чорт, та я б там жив.
Ну от.
Опа.
А що Чарлі, він... Дякую... Він і досі хоче в художню школу?
Наскільки я знаю.
А як там Коннор? Він... Він, мабуть, уже у випускному класі.
Так. Коннор нас до сказу доводить.
З двох предметів буде незалік. Навряд чи йому світить Чиказький.
Можеш уявити, як Майк це сприймає.
Погано, га?
Не пручайся.
- Хто це? - Змирися.
- Добре. - Прийми. Привіт.
- Гей. - Привіт.
Мене Даніела запросила...
Так, так.
- Випʼєте щось? - Поки що ні, але дякую.
А ти, мабуть, будеш дієтичну колу.
Вмираю, так хочу дієтичну. Ти мене знаєш. Можна мені? У вас є?
- Привіт. - Привіт. Ось і вона.
Боже, як смачно пахне. Що там?
- Це яловичина «Веллінгтон». - Що?
- Допомогти? - Ні, я сама. Дякую.
Ну дивись.
Добре, що ти прийшов.
- Рада тебе бачити. - Взаємно.
Вибач, я там розмовляю. Потім поговоримо.
Як тобі не соромно йти до цікавіших?
Я хочу...
попросити вибачення, ще раз, за те, що переступив межу.
Дарма я дзвонив Даніелі.
Та ні. Забудь.
Усе добре?
Так. Усе добре.
Що?
Маєш гарний вигляд.
Я чув, ти переглядаєш старі файли.
Знайшов щось знайоме?
Ні?
Як жаль.
А знаєш, що я думаю?
Ти нічого не памʼятаєш про своє життя тому,
що воно взагалі було не твоє.
Ми закінчимо те, що почали у вечір твого повернення.
Я поставлю кілька запитань.
І цього разу ти розкажеш мені правду.
- Я й розказую правду. - Ні.
Правду ти сказав Даніелі Варґас.
І Раянові Голдеру.
Розкажи, що казав Раяну.
І тій жінці, яку вважав своєю дружиною.
Ти самозванець.
Інша версія Джейсона, якого ми любимо.
Звідки ти?
І де наш Джейсон?
Як ти використав бокс, щоб зайти в цей світ?
- Тому тепер... - У тебе нова квартира.
Треба чекати, поки скажуть, чи вона моя.
- Я люблю Бактаун. - Я теж.
І на роботу їздити буду на 25 хвилин менше.
А ще це поряд з баром Map Room.
Найкращий пивний бар у Чикаґо. Там близько.
Підземні печери, в які можна запливати.
- Чула про них? - Ні.
Щось надзвичайне. Джейсоне.
- Вибач. - Що?
Як називався готель, у якому ми зупинялися?
Де... Який...
Торік на День подяки ми зупинилися в готелі.
Ти ним просто марив. Як він називався?
МАГЕКАЛ
«Магекал».
«Магекал», точно. «Магекал».
Там така краса. Нам дуже сподобалося.
Де наш Джейсон?
Ні. Почалося. Зараз буде.
Дякую вам усім, що прийшли.
Де наш Джейсон?
За мою надзвичайну дружину Даніелу, яка приготувала цю суперову вечерю.
- Я на тебе не заслуговую. - Це правда.
- Слухай, ну... Так, люди. - Це ж правда.
Я радше відпочиватиму з присутніми в цій кімнаті,
ніж з найкращими людьми на світі.
Ні. Так і знала.
- Смачно. - Люблю тебе.
- Чудово. - І я тебе.
Дон.
Я мусив робити все те, що робив.
Я знаю, що помилявся, але...
я не хотів нікому зашкодити.
Я не хотів, щоб так склалося.
У мене ключ від бокса майже в руці,
а я не вмію ним користуватися.
Мене це до психозу доводить.
Нічим не можу допомогти.
Я не знаю.
Ні, брате. Доведеться постаратися.
Усі, хто потрапляє в той бокс, пропадають і не вертаються.
Я не знаю, що там діється.
Може, там щось незбагненне. Або якийсь кошмар.
Хоч і не ти створив той бокс, а краща твоя версія,
але десь там ти розумієш, як він діє.
Прошу тебе, Джейсоне.
Це важливо не лише для мене, а й для всіх.
- Чому? Так. - Чому?
А якщо існує світ, де перемогли рак, га?
Чи зміну клімату. Бідність.
Соціальну нерівність. Голод.
Ану ж ми зможемо принести ці знання у наш стражденний світ?
Бо тут усе котиться під три чорти.
Джейсоне, спитаю ще раз, не більше.
Як ця річ працює?
Заходиш у бокс.
Зачиняєш двері.
Крутишся навколо своєї осі і схрещуєш пальці.
Та не знаю я!
Боже.
Чорт.
А це за що?
Ти був неперевершений.
Ти пʼяна?
Трошки.
Ти точно в порядку?
Так.
Обіцяєш сказати, якщо це зміниться?
Бо минулі кілька днів були якісь не такі.
Вони були чудові.
Не такі, як раніше.
Ні. Чорт.
Ні! Гади!
- Раяне! Допоможи! - Гей.
Іди сюди. Друже. Вставай.
Іди сюди. Боже мій. Що сталося?
Пробач. Мабуть, це я винен.
Лейтон до мене звертався, і я йому передзвонив після зустрічі у Даніели.
Ось...
- Ось як вони знали, де мене шукати. - Пробач. Я не знав.
Я не знаю, що взагалі коїться.
- Раяне. - Гей.
- Раяне. - Що?
Вони вбили Даніелу.
Що?
Вдерлись у квартиру.
І застрелили її в мене на очах.
Вона мертва. Вона...
Бо я подзвонив.
- Це я винен. Це... - Ні. Ні, ні.
- Через мене. - Слухай.
Чорт.
Ти не винен, ясно? Це все я.
Я винен. Просто...
Не треба було мені туди йти.
Брате, розкажи мені.
Над чим ти працював у Velocity?
Раяне, ти – та ланка, якої бракує.
- Просто скажи мені, що то було... - Ти...
Ти попросив мене створити препарат,
який міняє хімію префронтальної кори.
- Міняє? - Так.
- Як? - Щоб занурити...
Занурити певні її ділянки в сон на годину.
Навіщо? Яке було застосування?
Ти не сказав!
Джейсоне, я кидав дротики навмання,
а ти мав сказати, чи близько я до «десятки».
Я не той, за кого ти мене приймаєш.
Вони намагалися поставити людину в суперпозицію.
У теорії це неможливо.
Бо свідомість цього не допустить.
Раяне, ми б спостерігали, і це спричинило б декогеренцію всього.
Але тільки якщо...
якщо в мозку є механізм, який за це відповідає.
- Ефект спостерігача. - ...спостерігача.
Це воно. Мій препарат не дає мозку спричиняти власну декогеренцію.
Це воно.
Ось і відповідь.
Але він би не завадив іншим декогерувати нас, якби спостерігали.
Для цього й потрібен бокс.
Що? Який бокс? Ти про що?
Бокс!
У приміщенні є ангар.
- У них є бокс. Це портал. - Ти...
Раяне,
будь ласка, йди з нами.
Памʼятаєш...
як я недавно прийшов додому пізно, коли в Раяна був сабантуй?
Так.
Коли я вийшов з бару, то думками витав десь в іншому місці.
Думав про Раянову пропозицію роботи.
Настрій був паскудний, і я вийшов на проїзну частину.
Таксі ледь не розмазало мене по асфальту.
І я не знаю, чи в мене тоді все життя промайнуло перед очима,
але з тієї миті я почуваюся неймовірно живим.
Немов нарешті побачив своє життя виразно й чітко.
І все те, за що я маю бути вдячний.
За тебе. Особливо за тебе.
Я усвідомив, що просто боявся жити так, як мені хочеться.
Але більше не боюся.
Іди зі мною, негайно. Я витягну тебе звідси.
Що? Але камери.
Я їх вимкнула. Ходімо.
Слухай, а що з Раяном?
Мені жаль.
Треба йти.
Чому ти мені допомагаєш?
Не знаю, чи зможу виправити те, до чого була причетна,
але мушу спробувати.
Стій тут.
Заходь.
А що далі?
Треба пройти нічного сторожа.
Цей ліфт – єдиний вихід. Вперед.
Чорт!
Дон!
Що нам робити?
Я думаю. Паскудство.
А звідси реально вибратися?
Зараза.
Бокс.
Що? Бокс?
- Назвіться. - Аманда Лукас.
Введіть пароль.
- Допуск заборонено. - Чорт.
- Назвіться. - Аманда Лукас.
Допуск заборонено.
Скасували мій допуск.
Стій, зажди.
Назвіться.
- Джейсон Дессен. - Введіть пароль.
Ну давай.
Допуск надано.
Джейсоне, стій!
Давай у бокс.
Амандо, ні!
Іди!
Заходь.
Ну!
Хтось може зайти?
Не думаю. Він буде заблокований три хвилини.
Постав таймер.
А далі що?
Нам краще звідси зникнути.
Нам?
Ти не можеш піти зі мною.
Вони в нас стріляли.
Скажи їм, що я тебе примусив. Силою. Що...
Це не матиме значення. Лейтон не прощає.
- Боже. - Ми повинні
зробити собі інʼєкцію.
Закачай рукав. Затягни.
Чудово.
Я введу в ліктьову ямку.
Коли буду над веною, вона позеленіє.
- Ясно. - Добре?
Що це?
Вибач. Ти в нормі?
Я не вмію працювати... з боксом.
Я теж.
Я мушу повернутися до сімʼї.
Ні.
- Я зможу. - Ні. Ти заявляєш...
- Так. - Але ти не...
Я супердетектив-нишпорка,
- я зможу. - Він не зможе.
Я зможу... Так, я зможу. Отже...
- Міс Скарлет... - Ні.
- У кабінеті, само собою... - Ні.
...з ножем. Не вірите мені?
Дивись і плач, імениннику! Дивись і плач, Чарлі.
Правильно. Готові?
- Прокляття! Ні! - Вічно так! Щоразу!
Чорт забирай.
СОЦІАЛЬНЕ СТРАХУВАННЯ – ЧАРЛІ ДЕССЕН
СОЦІАЛЬНЕ СТРАХУВАННЯ МАКСИМІЛІАН ДЕССЕН
ПЕРШЕ СВІДОЦТВО ПРО НАРОДЖЕННЯ
Переклад субтитрів: Олена Любенко