Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
«ШОВКОВИЦЯ» ПІЦЕРІЯ
Ця вдалася, Фаруку. Диви!
Добрий вечір. Ви бронювали?
Ворушіть рученятами. Ви тут працюєте, чи що?
Гаразд. Ось ваша знижечка.
Король піцакробатики!
Щоб я цієї акробатики не бачив.
Я за тобою стежу.
Мамо.
У мене ввечері виступ.
Може, я…
Твій тато має рацію. Як тобі довіряти?
-Візьми. Батькові на очі не навертайся! -Дякую.
ВИКОНАВЧИЙ ЛИСТ КОНФІСКАЦІЯ МАЙНА
Донечко.
Гаразд. Я йому скажу.
Не переймайся.
Перерахуй їй завтра три тисячі євро.
Три тисячі євро?!
Що вона там накоїла?
Заборгувала орендну плату. Нідерландці суворі.
Поглянь.
Маленька чорна сукня. Елегантна класика. Як тобі?
Люба, ми йдемо в особливе місце. Маємо ошатно виглядати.
Підніми-но планку.
Господи, ми на день народження йдемо чи на вручення «Оскара»?
Це не просто день народження. Даріо тепер керівник.
У цьому й справа.
Годинник за 1700 євро — недоречний подарунок.
Він зобов'язує.
Знов починаєш? Це інвестиція. Я йому — вагомий подарунок,
а він мені допомагає із закладною.
Так?
Слухаю.
Нотаріус?
Який нотаріус?
Ні. Це не я.
Ні. Не знаю я ніякого Розаріо.
Гаразд, Розаріо, це я. Що треба?
Ти тепер нотаріус? Радий за тебе.
Розказуй.
Коли це сталося?
Ні. Мене не цікавить спадщина.
Бувай.
Хто дзвонив?
Кол-центр.
Тебе кол-центр так збентежив?
Ні… Ментоловий крем для гоління.
Авжеж.
Я так і знала.
-Я їду перевдягатися. -Не перебільшуй, люба.
Ти робиш із мухи слона. Усім байдужий наш одяг.
Вибачте, а де туалет?
Але ми…
Зазвичай праворуч у кінці.
Дякую.
Бачила? Якщо будеш привітною, теж знайдеш собі друзів. Ходімо.
Давай.
Що таке? Хочеш, щоб я тебе тягнув?
Я гість.
Даріоне! Як приємно тебе бачити.
-Рамоно, дай обійму. -Привіт.
Даріо, послухай.
Мені бракує повітря. Я отримав виконавчий лист.
Ти ж тепер…
Ти керівник. Можеш його скасувати?
Ні, бо головний офіс підтвердив сек'юритизацію.
-Що це значить? -Це значить…
Я можу дати тобі лише два тижні, але якщо не закриєш
хоча б 25% боргу, про піцерію можеш забути.
Але це ж 50 000 євро.
Так, але я тобі казав не купувати сусіднє приміщення.
-Даріо. -Привіт.
-Послухай, Даріо. -Так.
-Можеш не казати цього Терезі? -Гаразд.
-Не переймайся. -Дякую.
Перепрошую. Можна келих Просекко?
Знов за рибу гроші…
Оле!
Кухоль із черепом! Я такий хотів. Він крутий!
-Оле! -Точно з глузду з'їхали!
Чудові.
Увага. «З днем народження, Даріо. Від Сальво і Терези».
Дякую.
Оле!
Він купив годинник?
-Це ж підробка? -Годинник?
Серйозно?
-Звісно, підробка. Ти що, глузуєш? -Підробка.
А я вже готувався до вульгарних традицій півдня.
-А виглядає справжнім. -Ага.
-Схоже на оригінал. -Що ти верзеш?
Хіба не видно, що підробка? Оригінал потонув би в сангриї?
Ти псих!
А тут що?
Я не офіціант.
Увага. Тут без картки.
Оле!
Прибери.
Прибери його.
Оле!
Доброго ранку.
Раненько прокинувся.
Ага.
-Багато встигну. -І як пройшов вечір?
Добре. Упахалися, але…
-Добре. -Молодці.
-Дякую. -Я знаю, що Фарук працював сам, дурню.
І в кого вдався? Твоя сестра ніколи не брехала.
Хіба? А вона казала, що почувається пригніченою?
Тому я й хочу до неї.
Про сестру почав піклуватися?
Мені треба…
-Мені треба віддати своє демо лейблу. -Кому?
Лейбл — це фірма звукозапису.
Вони ігнорують електронні листи. Тож я хочу привезти їм свої треки.
Тож ти буваєш ініціативним, лише коли йдеться
про твоє діджейство.
Я саунд-дизайнер.
У тебе ранкова зміна.
Приводь думки до ладу, Фредді Мерк'юрі.
До чого тут узагалі Фредді Мерк'юрі?
-Ти й гадки не маєш, яка в мене музика. -Хіба це музика?
Боже, скільки можна? Ти приходиш — і вся ковдра шкереберть.
У ліжку треба спати.
-І не тільки. -Відчепися!
Не хочеш лікувати безсоння — як хочеш.
Але тоді йди звідси. Хоч на вулицю йди гуляй. Головне — звідси.
Тоді хоча би хтось із нас поспить.
З ласки Божої.
-А снодійне пробував? -Це для шмаркачів.
А я проблеми без допомоги вирішую.
Але ж допомога Тітоньки тобі не завадить.
Гарний борг завжди відганяє поганий.
Це пастка неолібералізму.
Не переборщуй із культурою.
То що?
Ти знаєш умови.
На 10% більше, бо цього разу значна сума.
Це обов'язково?
Забудь. Тобі ніколи не щастить.
Даріоне! Важливі новини!
Ми здобули 50 000 євро! А решту можна віддати пізніше, так?
Поговоримо завтра. Я до тебе зайду.
А я знав, що ти не прийдеш на мій похорон.
Безпутний син.
Усі прийшли.
Навіть 95-річний дядько Шикко з Канікатті був! Усі, крім тебе.
Дякую, синку.
Де це ми?
Це лакуна між світом живих і мертвих.
І відколи ти вживаєш такі слова, як «лакуна»?
У житті твоєю мовною стелею була «ковбаска».
Годі ляси точити. Допоможи розвантажити трактор.
Сальво, відійди! Щиро дякую. Будемо вважати, що допоміг.
Припини. Я сам.
Ти просто нікчема.
Краще номери лотереї назви.
А цих посмертних лекцій мені не треба.
Запам'ятай дещо. Я прийшов із миром,
але ти мене навіть після смерті засмучуєш.
Чув такий вислів?
«Благословенний той птах, що будує гніздо у своєму селі».
Подумай про це.
Заспокойтеся. У вас лише кілька синців.
Щойно звіт буде готовий, я вас відпущу.
До речі, порівняно з вашим самокатом, ви в сорочці народилися.
-Хтось там, нагорі, про вас дбає. -Радше проклинає.
Зі своєї лакуни.
Вам би трохи відпочити. Якийсь ви напружений.
-До зустрічі. -Дякую, лікарко.
Що трапилося?
-Мій батько помер. -Ні!
Коханий, мені так шкода. Коли це сталося?
-Допоможи спуститися. Я хочу пройтися. -Так, звісно. Потихеньку.
Слухай. А є в тебе щось для…
Вода?
-Ні, кексик. -От дурень. Зістрибуй.
От лиходій. Міг назвати номери лотереї,
а натомість видав давній сицилійський вислів у дусі Верга.
Хоч нічого складнішого за назву шампуню не читав.
Який вислів?
Щось типу «Щасливий птах будує гніздо в своєму селі».
Це доволі чіткий знак, що тобі треба відвідати Південь.
Що ти, як селючка, в дурощі віриш?
Дай монетку. Я хочу кави.
Ти його єдиний син. Він заслуговує на прощання.
Ну хоч раз не будь паскудою.
-Куди це совати? -Зверху. Ось місце для монеток.
Він назвав мене нікчемою.
Усе, заспокойся. Не психуй. Чув, що докторка сказала?
Ти надто напружений.
Чого б тобі не поїхати на Південь? Попрощаєшся з батьком, відпочинеш…
-Ти там зможеш розслабитися. -Навіть не починай. Я туди не повернуся.
І я зовсім не…
Я не…
Я не напружений!
Що з тобою не так?!
Три основні канали Амстердаму було вирито в 17-му столітті під час…
У тата безсоння через труднощі на роботі.
-Тож він мене і вночі розпікає. -Я казала йому не розширяти бізнес.
Мама завжди йому поступається.
Жду не дождуся, коли з'їду.
У мого друга незабаром кімната звільниться.
Енцо, у твого друга вже три роки ця кімната звільняється.
А зараз вона вільна.
Гаразд, а що тобі сказали в компанії?
-Усе добре. -Вони слухали твоє демо?
Так. Сказали, пізніше повідомлять.
Дякую.
Чому ти їм нічого не віддав?
Я так і знала.
Чому одразу не розповів? Я ж не тато.
-Мені можна казати. -Ти гірше.
-Він по кишенях не лазить. -Я тобі гроші на подорож дала.
А тобі забракло духу віддати клятий конверт?
Я приїжджаю сюди відпочити, а не лекції слухати.
Ти любиш лекції, Енцо.
Тобі подобається бути немовлятком.
Можеш залишатися у своїй гарній спаленьці
з плакатом із «Dragon Ball» на стіні
і далі плакатися, як ти хочеш звідти поїхати.
Я дещо придумав. Ходімо в ту кав'ярню
й випалімо величезний косяк, щоб ти заспокоїлася.
-Бачиш? -Без жартів, Еммо.
Я серйозно. Розслабишся й даси мені спокій.
Адже тобі легко мене картати.
Хто з нас живе в Мілані з татом? Я.
Ти йдеш?
Як хочеш. Я йду.
На зв'язку Моро з «Віа Венеція», Ред, 26…
ПОЛІЦІЯ
Так, прямуємо до поліцейського відділу
з лихваркою з бару «Віа Сала». Саме їдемо.
Зрозуміло.
-Закладаюся, ви місцевий. -Мимо, я з Мілану.
Я тут у справах.
-У мого кузена бар у Мілані. -Краще дивіться на дорогу.
Усе йшло погано, поки він не розширився. А тепер гарбає великі гроші.
Дивіться вперед, будь ласка!
От хамлюга.
Лілло! Це правда ти?
Як ти виріс. Тебе кабанами годували?
Обіймемося.
Мені телефонував Розаріо.
Боже, яка трагедія.
Хто б міг подумати.
Який удар…
Він щось казав про спадщину, хоч мене це й не цікавить.
А втім, скільки ми успадкували?
Скільки?
Мені, звісно, не…
Не треба нічого.
Дякую за теплий прийом!
-Куди поспішаєш, Неаполю? -Неаполю, сюди!
Куди це ти? Ходи сюди.
Ти куди?
-І що тепер робитимеш? -Більше не втечеш.
Куди хотів утекти?
-Що хотів робити? -Не втечеш, неаполітанчику.
Я тобі в рот плюну.
-Так? -Розаріо, це Сальво.
Маццакана!
Ось.
-Чого торкаєшся? -Ти мені його давав, ось я і взяв.
Ти ж саме це і робив…
Забираєш? Це ж ти мене кликав.
Я дві тисячі кілометрів із Мілану проїхав.
-Твій брат теж має бути тут. -Він зі мною не розмовляє.
Я розумію, але інакше ніяк.
Пам'ятаєш, як ми були дітьми?
Ті двоє чекали на тебе біля школи,
щоб відлупцювати.
Лише через те, що ти був розумником.
Але я тебе захищав.
І я не кажу, що ти якось винен мені своїм успіхом…
Не кажу, але…
Я жодного слова нікому не скажу.
Отже.
«Заповіт.
Я, нижчепідписаний Нунціо Макалузо, перебуваючи при здоровому розумі,
призначаю своїх синів, Калоджеро і Сальваторе,
співспадкоємцями родинного будинку та присадибних ділянок.
З повагою, Нунціо Макалузо».
Його ж можна продати за гроші.
До речі, з тобою хотів привітатися мер.
-Невже досі Беппе Рандаццо? -Та ні, його син.
Міммо У'Катаррузу. Бувало, вхоплював від мене помордаса.
А я про тебе питав.
І з'ясував, що ти робиш найкращу піцу в Мілані.
У всій Ломбардії.
Як твій батько?
Він помер.
-Справді? Мені шкода. -Так.
Він тепер із Нунціо. Адже він дбав про твого тата.
Лише він підтримував той клятий бізнес із равликами.
Пам'ятаєш равликів?
Які дурощі ти робив, тату.
Послухай, я…
хотів зустрітися з тобою, бо…
Я казатиму прямо. Мене цікавить ваш родинний будинок.
-Що з ним не так? -Нічого. Я хочу зустріти там старість.
А ще хочу бути в мирі з екосистемою.
Добре.
Мабуть, соромно називати суму, що я пропоную.
Сальво,
враховуючи занедбаний стан дому, неможливість добудови
і знецінення дуже старого майна,
пропоную таку суму.
-Сальвуччо… -Це…
Що думаєш?
Нібито непогана сума. Не знаю…
-Сальво. -Це можливо.
-Де підписати? -Не поспішай.
Є маленька проблема. Саме дрібниця…
Яка проблема?
Салвуччо, переконай брата продати і його частину теж.
Запросто.
Запросто? Коли ти востаннє бачив брата?
Ні, візьми собі. Хай тішить око.
Кохана, все добре. Пізніше розкажу.
Я мав рацію. Так і знав, що варто повернутися на Південь.
-Сальво! -Звісно, ні.
-Але я телефонував. Весь час зайнято. -Сальво.
-Або зв'язку нема. Не знаю… -Це ти?
Це ти? Са!
Сальво, друже!
Ніхто мене не грабує. Це мої давні друзі.
Кохана, подзвоню пізніше, коли матиму час.
-Сальво, оце так. -Бувай.
Новий стадіон для Ачі Фонтани, Сальво.
Він буде на 15 000 місць.
Та в усій провінції стільки народу не набереться.
Президент обіцяв за три роки підготувати нас до Серії «В».
Він будівельник, живе в Мілані, як і ти.
-Мабуть, ти його знаєш? -Авжеж!
Знаю всі три мільйони міланців. Ти здурів, Кастаньє?
-Та годі. -Він має рацію.
Повага нашій зірці в світі піцерій.
Він там чимало заробив!
Доне Анджело, ще одну за рахунок дядька-товстосума!
-Досі її не забув? -Перепрошую.
Сальво, ти куди? Сальво!
Побіг за спідницею!
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
Що робитимемо, Беттіно?
Бразильську епіляцію, як завжди.
То не їде, то купує квиток.
Потім знов не їде.
Раптом збирає речі та ледь встигає на літак.
Терезо, параноя тут ні до чого.
Якщо чоловік захоче, він знайде шлях зрадити.
Якщо хочеться страждань, обшукай його тумбочку.
Ага, тумбочку…
Це геть винахідливо. Ти ж ніколи не шукатимеш у себе під носом.
А хай щось і знайдеш, вони скажуть:
«Якби я хотів щось приховати, хіба поклав би в тумбочку?»
Вдихай аромат солі.
Вдихай.
Привіт.
Енцо.
-Як подорож? -Тут ніхто стукатися не вміє.
-Віддав їм демо? -Так.
-Добре. Ти, певно, в захваті. -Авжеж.
Слухай, мені просто цікаво…
Якби ти хотів щось сховати, яке місце б обрав?
-А що тобі треба сховати? -Це неважливо.
Яку схованку тобі підказує інтуїція?
Не знаю, мамо.
Мабуть, у тумбочці.
«Я чекаю на тебе, Карме».
«Карме,
ти власноруч зіпсувала мій розум.
І серце теж зіпсувала.
Моє серце палає і заважає думкам,
а потім падає вниз…»
Я тебе вб'ю, бісів ти сину.
-Цей номер не… -Дідько.
Не спиш?
Хіба фермери не йдуть у ліжко разом із сонцем?
Ти зі мною не розмовляєш, бо злишся?
Я постійно запрошував тебе в Мілан, але ти не приїжджав.
Мені спати в занедбаній частині будинку?
Туалет у тебе. А мені що, в камін сцяти?
Давай обговоримо пропозицію мера.
Ти лише поглянь.
Це не тішить твоє око? Диви.
Він довбач.
Ось ти й заговорив.
Лілло?
Не заходь на мою частину будинку.
Моя піцерія в Мілані тоне в боргах.
Мені потрібні гроші.
Хочеш, щоб я розорився?
А де ти був, коли батько розорився?
Я був тут, серед равликів і векселів,
а ти розважався зі своєю піцерією на Півночі!
Навіть на похорон не приїхав, Каїне!
Ти там на дримбі граєш?
Зіграєш мені «Wish You Were Here»?
Сальво.
Знаєш, хто це?
Це Маццакана.
Маццакана!
Він тебе вб'є, якщо дізнається, що ти викрав його взуття.
Не дізнається.
Лілло? Бачиш там піцерію? Вони відкрилися минулого тижня.
Уся Ачі Фонтана сюди ходить. Вони, певно, гроші лопатою гребуть.
Дивись, безкінечна!
Заплющ очі й загадай бажання.
Навчиш мене готувати піцу?
Звісно, навчу.
Думав, залишу батракувати на батька з його равликами?
Яка піцерія без робітників?
Равлики ці тільки шкоду приносять
Їхні ріжки каменюки просувають
-Поклянися. -Клянуся.
Це обов'язково?
Давай руку.
Я півроку ночував на кухні.
Можу домовитися з босом, якщо хочеш.
Ні. Дякую, але це такий собі план.
Джей.
Власник змінив замки, тож я не можу відчинити двері.
Мене виселили. Я намагалася тобі подзвонити.
Я знаю. Телефон здох.
Це ж твій тато не прислав тобі гроші.
Гаразд.
А ти як допоміг ситуації?
Я вже рік тебе годую.
Усе, заспокойся. Я пішов. Не хочу тебе обтяжувати.
Джею?
Я вагітна.
Вагітна?
Оце так новини! Я такий радий!
Це ж я батько?
Ти що, глузуєш?
-Чесно? -Так.
А кращого місця, щоб це сказати, не знайшла?
Гей! Це гарне місце!
Я місяць шукала можливості
сказати тобі інакше, але ж тебе не спіймати!
То ти спиш, то під кайфом, то кудись поспішаєш.
Мені дуже шкода, Еммо.
У мене зараз саундчек. Хлопці чекають.
Обіцяю, пізніше подзвоню. Тоді й поговоримо, мала.
Не треба хвилюватися. Це чудові новини.
Я радий. Обіцяю зателефонувати.
До зустрічі. Бувай.
Покидьок!
Пішов ти!
Пошли його.
Бісів син!
Мені теж не хочеться продавати будинок,
але я маю захистити свою піцерію.
Яку ти обіцяв разом відкрити?
Як ти її назвав?
«Цвітка-Квітка».
Оригінально.
Тато заповів нам розкидати його прах.
Без цього дім не буде нашим.
Давай розкинемо. Тут достобіса місця.
Він наказав керуватися оцим і оцим.
Піднятися на вершину гори, коли віятиме «мунджібіддісі».
Він і після смерті нам наказує?
Йому не байдуже, який вітер віятиме?
Твоя сім'я теж має бути тут.
Він їх навіть не бачив!
Так він сказав.
Нема в мене більше сім'ї, Лілло. Дружина мене покинула й забрала дім.
Аліменти сплачую ваучерами в піцерії.
Я там і живу, і сплю.
Син мій
поглинув у музиці й наркотиках.
Крек, пурпурове желе, кетамін,
КБД, ТГК, ТНТ… Дружина звинувачує мене.
А донька втекла, досі не знайшли.
-Дружина… -Звинувачує тебе.
Ти не змінився, Сальво.
Лілло.
Не пропадемо.
Ти сказав «ну, продамо»?
Я сказав « не пропадемо».
Коли ти востаннє мився?
Коли мені не забороняли прохід у ванну.
Ходімо на вершину гори розкидати прах.
Невже не бачиш, що вітер не «мунджібіддісі»?
-Завтра. -Завтра.
Я люблю тебе, Лілло.
Сальво.
Знаєш, що сказав Джеронімо?
Що не можна здаватися.
Треба битися.
Поки не залишишся останнім.
Тато хоч раз плакав?
У нього нема серця.
Довбаний слизосмок.
Що це?
Тут дерево.
Поставимо столи біля печі, а влітку встановимо альтанку.
Класно.
Але назва — відстій.
«Шовковиця»?
Треба щось незвичайне.
«Цвітка-Квітка».
Мені не подобається.
Хіба не більшість вирішує?
Так, більшість.
Але я старший.
-Цей номер не… -Не знаю, чого він не відповідає.
Пані, навіть якщо відповість, я мушу замкнути піцерію.
-Піцерія відходить на аукціон… -Який аукціон?
-Попередження не було. -Мене навіть силою не вивести!
Нумо, хлопці. Хоч ви не починайте.
Не ускладнюйте. Відкрийте замок — і ми підемо.
Ну ж бо.
-Що? -Ключ.
-Ключ… -Я його з'їв.
«ШОВКОВИЦЯ» ПІЦЕРІЯ
-Ми все. -Вдалого дня, пані.
-Бувайте. -До побачення.
Мамо.
Що відбувається?
Серденько, що ти тут робиш?
Ти певна, що всі гроші з аукціону відійдуть банку?
Так. Ми б усе одно її не викупили. Нам заборонено приймати участь в аукціоні.
Гаразд.
Чого витріщився? Ти хто такий і, головне, що тобі треба?
Радий знайомству. Я Альфонсіно, але всі звуть мене Фофо.
Ти для мене як учитель.
Я записав кавер на твою пісню й виклав його в інтернеті.
-Хочу, щоб ти послухав. -Навіщо мені це треба?
Давай, іди геть.
Геть додому, селюче.
Зажди.
Я послухаю.
Якщо даси мені телефон подзвонити.
Поклянися.
Клянуся.
САЛЬВО МАКАЛУЗО «ЧЕКАЮ НА ТЕБЕ, КАРМЕ»
Без тебе сумую…
Ну? Що скажеш?
Що на тебе чекає чимало ляпасів, перш ніж удасться щось гідне.
-Тоді звідки в мене 5000 переглядів? -Що?
-П'ять тисяч. -Ну…
Тривалу кар'єру на чужій пісні не збудуєш.
Ти про що? Це лише моя перша пісня.
Зараз вітер «мунджібіддісі»…
-Добре. -Можемо йти.
Палицю візьму — і підемо.
Фофо, йди геть. У нас важлива справа.
Що ви тут робите?
Еммо.
-Ти теж тут? Чому? -Завдяки тобі мене вигнали, тату.
Чому завдяки мені? Я зателефоную в банк.
Вони моєї проповіді довго не забудуть…
Молися, щоб у тебе була причина, чому телефон був вимкнений.
Щоб я сама в цьому лайні тонула? Піцерію забрали.
Осел!
-І що ти тепер робитимеш? -Терезо, дозволь пояснити… Це…
-Це пастка неолібералізму. Тобто… -Це ще не все!
Не розкажеш, хто ця шльондра?
Полегше з виразами. Це моя мама.
-Кармела твоя мати? -У тебе ще й позашлюбний син є?
-Ні. -І ти мовчав?
Якого…
-Ти здуріла? -Сховав у тумбочці!
Я тебе вб'ю. Ти на цьому світі не житимеш!
Чорт забирай, Терезо. Це лише пісня! Нічого такого в ній нема!
Хто ховає таємниці в тумбочці?
Так і знала, що ти це скажеш, боягузе!
Енцо.
Поговори з матір'ю. Допоможи мені.
Ти співав Неаполітанську шенеджату,
ходив із зачіскою, а мою музику паплюжиш?
Приведи думки до ладу.
Годі. Ходімо знайдемо готель, діти.
Сальво, ти не казав, що твоя донька знайшлася.
Яка радість. Треба відсвяткувати.
А хто цей юнак?
Невже твій син,
що вживає БДК, КГТ, СПА…
А пані, звісно…
Це ж твоя дружина? Та, що з тобою розлучилася
і кинула ні з чим?
Вибачте за втручання. Я Лілло.
Брат Сальво.
-Його… -Твій брат, тату?
У тебе є брат?
Так, а вам він не сказав, бо для нього мене не існує.
Рада знайомству. Тереза, колишня дружина Сальво.
Привіт, Лілло. Фофо не бачив? Я вже не знаю, де й шукати.
Так, він тут. А до мене приїхала сім'я Сальво.
-Сальво. -Це Тереза, моя невістка.
Рада знайомству. Кармела.
Сальво. Боже, вік тебе не бачила!
Привіт.
-Мені шкода щодо твого батька. -Таке трапляється.
Кармела молодець. Вона сама виховала сина в Неаполі.
-Рада знайомству. Кармела. -Батько Фофо був покидьком.
Кинув її, коли вона була…
-А десь рік тому вона повернулася сюди. -Зрозуміло.
Якщо не підеш додому робити домашку, тобі кінець.
-Мамо, я не хочу йти. -Чому?
Я обіцяв Енцо показати йому кліп Сальво.
-Той кліп… -Він досі є.
Залишайтеся. Я буду радий.
Так, послухаємо ваші історії. Тато нічого про вас не розказував.
-Ми навіть не знали, що в нього є брат. -Невже?
-Ага. -Певно, хотів нас здивувати.
Я не люблю про себе розказувати. Я ж не егоїст.
Ну, гаразд.
Усі залишайтеся. Хоч відпочинете.
-Поїмо щось. Давайте без готелів, Терезо. -Дякую.
-Усім місце знайдеться. -Щиро дякуємо.
-З тобою пізніше поговоримо. -Наші речі.
-Залишайте. У нас крадіїв нема. -Добре.
Я запросив усіх, крім тебе.
Ти залишайся на своїй частині.
Я зберу тобі залишки після вечері, тату.
Ласкаво прошу. Цікаво, як ви всі туди влізете.
А в мене тут достобіса місця.
І гармонія з природою.
Якого дідька вам треба? Гей!
Не вірю.
Боже.
Без тебе сумую…
У нього аж очі палають. Неймовірно.
Бачите, як круто?
Повірити не можу.
-Пісня-то непогана. -Так, гарна.
-Хоч і невесела. -А ось і вона.
-Ви були красунею. -Дякую. Я мала довге волосся…
Твій брат шокований. Дивись.
-І спати не можу… -Я вже розчулилася.
-А тепер інструментал. -Слава Богу.
Трохи відпочинете від співу тата.
Сумую
Кармело… Більше болю. Цього недостатньо.
Сумую, Кармело, тепер
Це просто жахливо.
Без тебе сумую
Ах, зоре моя
І спати не можу, Кармело
Та для тебе я вже зрадник
Ворог, ніби це війна
Мої двері ти замкнула
Кармело
Коли він дізнався, що я в Неаполі, ніби задля піци переїхав туди.
І переконав мене зняти кліп.
Я погодилася, бо пісня непогана.
Мабуть, це створило невірне враження.
Але його кохання не було взаємним.
Та й пісня не зазнала успіху.
-Невже? -Дивний кліп.
Тож він поїхав до Мілану, і відтоді я його більше не бачила.
Альфонсіно слухав цю пісню з дитинства.
Мені шкода, сонечку.
У дитинстві я думав, що Сальво — мій батько.
Тобі пощастило, що ні.
Ти помирав, а дзвоника не чув
-Ще два пива, доне Анджело. -Так.
Дякую.
Твій батько був хорошою людиною. Але хтось його зурочив.
І шлях його перетнувся з дуже поганими людьми.
Що це за погані люди?
Спитай брата.
Я також знаю,
що він якось поїхав до Мілану,
та прийти до тебе так і не наважився.
Сальво!
«Карме,
ти власноруч зіпсувала мій розум.
Серце палає і заважає думкам,
а потім падає вниз.
Воно не знає, як тепер битися чи співати.
Мій голос зник, Карме.
По тобі в мене залишився лише подих весни,
стрибок з неба».
-Це жахливо. -Прекрасно.
Розлучатися в моєму віці паскудно.
Тату, чому ти їй не сказав про борги?
Я намагався, та у неї ніколи немає часу.
-Цукру? -Ні. Буде гірким, як моє життя.
А для мене ти вже зрадник
Ворог, ніби…
Добраніч.
Мої двері відчинила
Кармела
Більше нема.
Та й годі.
Поясню ще раз. Я попрошу в банку новий внесок.
А тато зателефонує Даріо й пообіцяє виплатити 50 000 боргу,
віддавши дім у Мілані в заставу. Іншого способу зупинити аукціон нема.
Ні, люба, можеш про це забути.
Половина дому моя, тож йому необхідний мій підпис.
Заспокойся. Завжди є два варіанти.
-Це перший. -А інший який?
Я успадкував половину цього будинку.
Мер у нього закохався й хоче тут зустріти старість.
Я його добре опрацював, щоб він запропонував значну суму.
Лілло вже майже погодився на продаж.
А потім приїхали ви і все зіпсували.
-Він майже погодився? -Я достукався до його серця.
Переконуйте тепер цього буркуна.
Давай рухатися невеличкими кроками.
Мер дав час до святкування Сан-Прокопіо.
Нам слонячі кроки потрібні.
Згодна. Тому тобі треба вибачитися.
За що?
За те, що забув про нього, використав його назву
і власне задум піцерії. Мені продовжити?
Брат застряг у підлітковому віці, дружина опустилася до його рівня,
а я відмовляюся вам потурати.
Тоді знаєш що? Роби що заманеться.
-Уже йдеш? -Сьогодні ми просунулися ще далі.
Якщо ти готувався до розлучення…
Ти навіть не навчив бідолагу готувати піцу.
Він за один вечір розказав усю мою історію?
Давай, тату, це легко. Повторюй за мною:
«Я хотів би вибачитися».
Слухай, Лілло.
Я хотів би… Ти знаєш,
що за гроші від будинку ти зміг би відкрити тут піцерію?
Давай, розкочуй тісто.
Сорок років збирався мене навчити?
Який ти вередливий!
Давай, підходь.
Повторюй за мною.
Ретельно розширюй тісто.
А потім кінчиками пальців…
Розслаб ноги. Ось так.
Бачиш? У тебе виходить.
Ти вроджений піцайоло.
Я дам тобі франшизу.
«Шовковиця 2».
Здійснімо наш давній проєкт на відстані.
-У 1500 кілометрів? -Боже! Ти досі вередливий.
Гаразд, тобі «Шовковицю», а мені «Шовковицю 2».
Розмазуємо помідори.
Додаємо базилік, жменю моцарели,
а потім трохи оливкової олії, якщо хочеш. Тепер ти.
Тепер жменю моцарели.
-Накладай. Це забагато, але… -Я покладу на краї.
-Ти її з'їси. -А що з нею не так?
Бери лопату. Чекай, це не…
Давай ближче. Молодець.
Чудово. Зробімо кальцоне. Це навіть краще.
Хай буде кальцоне. Вона твоя. Неси в піч.
Я перевірила. По всій території є лише парочка конкурентів.
-Кого? -Конкурентів.
У неї магістерський ступінь з економіки. Звідти і слова.
-Я маю на увазі, що поруч нема піцерій. -Ще б пак.
Щоб поїсти піци з Фофо, я більше грошей витрачаю не пальне.
Бо конкурентів немає.
І ти це знаєш, бо ти бізнес-адміністраторка.
Кому пива?
Почекай. Дай їй ще хвилинку.
Моцарела вже свій одяг знімає
Твої груди так тепло обіймає
І страждання ти свої забуваєш!
Лілло теж допомагав.
Оплески для Лілло.
Ого, дядьку!
Комусь нічого, а комусь усе.
Хоча бритва не завадить…
У мене є тост.
Я п'ю за тебе,
мій загублений брате,
щоб ми були з тобою
партнерами на відстані зі спільною метою.
-Ще й заримував. -Аякже. Це ж тост.
-Будьмо. -Будьмо.
-Будьмо, сонечку. -Будьмо.
За цю сім'ю.
Отже…
Завтра ми здійснимо
заповіт старого
на вершині пагорба
всі разом, добре?
Усі разом.
-Їжте, поки не охололо. -Смачного.
Трясця, де він?
Цей фарс ніколи не закінчиться.
-Ти перед ним вибачився? -Авжеж.
Хоча трохи іншими словами.
-Але це було вибачення. -Знов налажав, негіднику.
Ну, це вже покращення.
Уже не паскуда, а негідник.
-Що, це теж моя вина? -Точно не моя.
Дідусю, це Енцо. Енцо, це дідусь.
Ось. Роби що хочеш.
Лілло!
Лілло, ми на тебе чекаємо.
Кількість книжок у дядька вражає.
Я завжди казав не переборщувати з культурою.
Мабуть, він уже там, бо прокидається зі світанком?
Він хоч спати може.
Без тебе сумую
Індіано Джонсе, ти певен?
Набридло казати кожні дві хвилини.
Тож певен?
Люба, я тут виріс.
Сюди.
Адже він тут виріс…
Я не знав, що тобі треба терміново. Ти мала краще пояснити.
-Не треба приховувати від батька… -Ти від нас брата приховав.
Ти ніколи й не питала, чи є в мене брат.
А ти питав, чи кинула я магістратуру?
-Не питав. -Отож.
-Якого біса ти зробила? -Чого ти так реагуєш?
Не тисни на мене. Я тобі відкрилася, а тепер нічого не казатиму.
А це ще не все?
Кабан! Там точно кабан!
Та це Лілло. Ти куди, Лілло? Це ми.
Яке щастя, що голова сім'ї нас захистив.
Я захищав ваш тил.
Ходімо за ним.
Дурень захотів погратися в ковбоїв та індіанців. Лілло!
Лілло!
Я тебе бачив, братику.
Виходь. Я розумію, що ти хочеш мене поганяти.
Я не проти. Але задовгі жарти — це не смішно.
Я не забув. Ти вкрав моє взуття.
Маццакана.
І ти 40 років ходиш босоніж?
-Добрий день. -Привіт.
-Ти справді викрав його взуття? -Він переплутав мене з твоїм дядьком.
І як ти ходитимеш без взуття?
Він уже 40 років ходить. Якось 40 хвилин протримаюся.
Бачите?
Лілло?
-Я сумую, дядьку Лілло -Дядьку?
Лілло?
Бачиш?
Я і сцену додав.
Щоб ти співав свої неаполітанські пісні.
Чудова думка. А ще ми можемо влаштовувати релігійні свята, весілля…
Отруту дай ти мені
До завтра не чекай
До всього я байдужий
Хоч убивай, я слова не скажу
Ого! Яка смачнюча піца!
Можна замовити ще?
Я вам зараз ляпаса замовлю.
Це що виходить?
Я працюю, плюю кров'ю, а ви тут байдики б'єте.
Що це таке?
Піцерія
«Шовковиця».
Чия це ідея? Твоя?
Ти просто захищаєш свого нікчему-брата.
Сальво, я тобі дещо скажу. Запиши це отут.
«Хто живе надією,
той помре від голоду».
Сьогодні смоктатимеш слиз у равликів.
А оце…
Оце…
можеш собі в зад запхати!
Інженер.
У нас тут виріс інженер, архітектор,
співак пісні «Отруту дай ти мені». Майстер на всі штуки!
Іди працюй!
Це що, мапа скарбів?
НУНЦІО СЛИЗОСМОК
Слухай, тату.
Не звинувачуй себе.
Я кілька років тому теж дещо написав на стіні підвалу…
«Сальво Гівняна Піца».
Дивись, братику, як я виконую бажання старого!
Гарчи на мікрофауну, скільки заманеться, слизосмоку.
Я знав, що не варто в цю діру повертатися.
Коли ти востаннє спав?
Усе життя звинувачуєш батька, а поводишся так само.
Гордий, образливий…
Ніяк не відпустиш минуле…
-Знаєш, як мені мама казала? -Як?
«Якщо постійно обертатися, стукнешся головою».
На щастя, я її послухала.
Інакше б досі страждала від знущань батька Фофо.
Я радий, що ти її послухала. Інакше б не приїхала сюди.
Тоді й ти її послухай.
Я й вирішив: «Гей, піду ва-банк».
«Гей»?
Це що, камінг-аут?
-А я й гадки не мала. -Ти про що?
-Тож ти робиш депіляцію, бо ти гей! -Що ти верзеш?
Які гарні новини.
Годі, Кармело. Я сказав «гей» у значенні «агов».
А ва-банк іду, бо ризикую всім.
У покері це значить, що ти готовий усе програти або виграти.
Не ризикну зараз — ніколи не зможу.
Молодець, Лілло. Слава Богу.
Іноді корисно робити сміливі вчинки.
Що це?
Хтозна. Я знаходжу їх під дверима майже щодня
з того часу, як повернулася.
-І не відкриваєш? -Ні.
Відкрию, коли дарувальник наважиться з'явитися особисто.
Давай.
На рахунок три. Один…
Два!
-Ти сказала на рахунок три. -Забула.
Знаєш, як мене назвав твій син? «Гівняна піца».
Невже?
Ти знала?
І ти теж?
Вибачте, можете зупинитися? Я маю дещо сказати.
Я теж.
Сумую, Кармело
Далека
-Тату! -Ні! Що ти робиш?
-Тату! -Годі! Відпусти його!
Ти здурів?
Він глузує. Ти думаєш, що в мене є позашлюбний син.
А вона кинула навчання. Хіба я тут здурів?
Ви всі на боці Лілло.
Привели мене сюди, щоб я застряг у минулому.
Браво! Давай, звинувачуй інших!
Боже.
Ти кинула навчання?
Вибач, Лілло.
Можна спитати, як твій брат тебе переконав?
Можна.
Як гарно.
Еммо, не туди! Нам сюди! Ми майже прийшли!
Самі шукайте дорогу назад!
Я лісничого не кликатиму!
Я йду!
Бувайте!
І ти теж? Але ж я без взуття…
Я йду!
Зустріли Маццакана?
Де ти був? Ми тебе весь день шукали.
Вітер не був «мунджібіддісі», тож я пішов погуляти.
А коли вітер «мунджібуддусі»?
«Мунджібіддісі» віє з гори.
Це вітер змін, що пробирає до кісток.
Погратися зі мною захотів?
Ти все спланував, щоб я це знайшов?
Тато розірвав аркуш,
бо відмовлявся визнати, що ти мав рацію і що ідея гідна.
Потім він його залатав.
Сподівався, що ти повернешся.
А я його поховав.
Ходімо за олією.
Наріжеш хліба?
Равлики знищили тата.
Він узяв грошей у Пеппу Зіннако.
А цей клятий лихвар
скористався ситуацією.
Ось, спробуй.
Тато тобою пишався.
Але гордість закрила йому рота.
А я тобі повірив.
Сильно зад болить?
Замовкни.
Тупиця. Тобі пощастило, що звинуватили лише мене.
-Може, щось йому напишемо, Сальво? -Що саме?
«Любий батьку…»
Ні, без «любий».
«Ми втекли, бо всюди краще, ніж тут.
Та не хвилюйся, гроші за биття ременем повернемо з процентами».
Він забрав увесь бензин. Довбаний слизосмок. Ходімо, Лілло.
Лілло! Ходімо!
Я написав тату від нас обох, щоб він на нас не злився
і що ми повернемося багатіями.
Сальво, нам точно варто втікати сьогодні?
Ти вже штанці замурзав?
Якщо хочеш чогось досягти, треба йти до кінця.
Хіба це не твої слова?
Лілло!
-Сальво, допоможи! -Лілло, ти поранився?
-Допоможи! -Лілло! Сальво!
-Як тебе дістати? -Допоможи!
-Давай ближче. -Я не дотягуюсь!
-Стрибай! -Спустись нижче.
Ні, я туди не спущуся, бо ми застрягнемо вдвох! Давай стрибай.
-Сальво! Лілло! -Майже вийшло.
-Це ви там? -Давай нижче.
Лілло, швидше! Давай руку!
Куди ви зібралися?
-Дай руку! -Я не дотягуюсь!
-Швидше, Лілло, руку! Він іде! -Спустися й підніми мене.
Лілло, я бився.
-Ні, Сальво. -Я залишився останнім.
-Потанцюєте ви в мене, коли спіймаю! -Мені шкода, закладаюся.
-Я повернуся. -Ні, Сальво! Не кидай мене! Сальво!
Сальво!
Тієї ночі, коли ми втекли,
я знав, що ти навмисно впав у яму.
Ти не хотів іти.
І сподівався, що старий нас спіймає, щоб я теж не втік.
Ти так себе заспокоюєш. А насправді ти мене кинув.
-Позбавився, ніби якорю без мотузки. -Кажеш, я тебе зрадив?
Ти… просто… заздриш.
Не я винен, що твоє життя було таким.
А тепер у тебе є нагода його змінити.
Але ти всіма силами ухиляєшся від продажу, бо я теж щось із цього матиму.
Навіщо ти так кажеш?
-Я вже залишив у мера свій підпис. -Я кажу…
Усі карти на столі. Тепер твій хід.
Любий мій Сальво, тепер тобі вирішувати, що зберегти: наш будинок
чи свій блідий зад.
Як ти завжди робиш.
Бери хліб і зачини двері.
Ну? Що скажеш?
Пробач мені чесність, але це «туц-туц» не для мене.
-Ні, як це можливо? -Я кажу правду. Мені не сподобалося.
Моя дурна сестра надіслала моє демо продюсеру в Амстердам.
-Ти не радий? -Ні, не радий. Він каже, що це жахливо.
І має рацію.
Без неаполітанського біту це гупання нічого не варте.
Хто ж так розлучається з дівчиною!
-Він просто зник. -Та годі. Це ж не тебе він кинув.
Вишкребок.
Боягуз.
-Хамлюга. -Хамлюга!
Я його знайду. Закладаюся, візьму квиток до Амстердаму
і віддам покидька поліції!
Осел.
-Осел. -Мамо! Це я все зіпсувала.
Доню, що з тобою? Тобі погано?
Гей, дихай.
Ось. Бачите, яка засмучена?
Клятий покидьок.
Доню, це може бути через салямі твого дядька.
Тут смачна їжа, але дуже насичена, тож…
-Ось так. Тепер тобі полегшає. -Візьми води.
Ну, як? Легше?
Нагадує мою вагітність. Перші місяці я з туалету не вилазила.
Боже, ну звісно. І як я не здогадалася?
Серденько.
-Ти була у гінеколога? -Не була.
Жодного разу? Як це? Погано, що не була…
-Ні. -А зараз іще можна?
-Так. -Або вже запізно?
-Ні. -Я не пам'ятаю.
-Боже, їй погано… -А з тобою що? Ходи сюди.
-Сідай тут. -Не можу дихати.
Ні, давай, вдихни глибоко.
І ще раз. Ось так. Попий водички.
Без тебе сумую
Далека моя
Без тебе сумую
І ранить серце твоє ім'я
Без тебе сумую
Ах, зоре моя
І спати не можу
Кармело
Та для тебе я вже зрадник
Ворог, ніби це війна
Мої двері ти замкнула
Кармело
Дехто на все здатний заради влади. Але я не такий.
Швидкий ритм життя і млявий секс
не дозволили мені мати спадкоємців.
Але я хочу полишити по собі слід.
Збережеш таємницю?
Новий стадіон Ачі Фонтани.
Хоч дерево залишив. Я радий.
Його зріжуть,
але на його пам'ять виготовлять стильну шовковицю
зі шведської ДВП.
На вході у VIP-зону.
Я наполіг на цьому,
щоб ушанувати пам'ять твого батька.
Дякую.
Вибач, але хіба ти не був проти? Хіба не хотів зберегти екосистему?
Так, але дещо я люблю більше, ніж екосистему.
-Футбол? -Гроші.
Ти й не уявляєш, як я люблю грошенята.
Я одразу побачив, що ти не такий мораліст, як твій брат.
Ти підприємець.
Ця картина мене щоразу причаровує.
Хто над чайником стоїть, у того не кипить.
То допоможімо йому закипіти.
Підприємець.
Що ти робиш?
Не прикидайся.
-Ти був у мерії та поставив підпис. -Що ти робиш?
Цей покидьок із задоволенням зрубав би мою шовковицю. Я сам це зроблю.
Хочеш зрубати шовковицю? Що за дурощі?
Ти ще не зрозумів, що він усе хоче знести?
Ах, я такий розумник. Спершу не підпишу, потім підпишу й передам відповідальність.
А тепер лютує, що я підписав. У тебе голова чим набита?
Я вагався, але тепер усе зрозумів.
Віддай мені урну і йди геть звідси.
-Урну? -Так, урну.
-Ту вазу з нашим… -Саме її.
Ту… скриньку?
Просто… Ми були на вершині гори…
-Ми не хотіли… -Що ти хочеш сказати?
-Я кажу… -Сальво, що?
-Ти що, наражаєшся? -Ні. Просто вітер повіяв.
І тепер тато в мікрофауні.
-Щасливий… -Каїн!
-Який Каїн? Це ти Каїн. -Каїн!
-Полегше!
Продав сім'ю за 4000 лір, Каїне!
-Ти підписав! -Довбач.
Довбач.
-Ти підписав! -Довбач.
ДОВБАЧ
Що з вами, мер?
-Відчепіться від мене! Йдіть геть! -Усе гаразд?
Усі геть!
Я підписав словом «Довбач».
«Довбач».
Д-О-В-Б-А-Ч.
Римується зі словом «пробач».
Це дуже примітивна рима.
Така само примітивна, як і ти.
-Ви сварилися? -Ні, ми розмовляли.
Обговорювали гарячу тему.
Коханий, будь ласка, годі.
Ти для цього надто старий.
А ще ти незабаром станеш дідусем.
Енцо, від тебе що, дівчина залетіла?
Від мене?
Ти не захищався, чи що?
А ти знала?
Емма.
Хлопчик?
-Жартую. -Дівчинка.
Ті самі яйця, лише в профіль.
Ти сама сказала, що піцерію врятує лише застава дома в Мілані.
-Але завжди є два варіанти. -Це правда.
-Один ти вже назвав. -А інший який?
Залишитися тут.
І чим займатися?
Для таких речей є чимало європейських фондів.
А будинок у Мілані можна продати, а не заставляти.
-Отримаєш гроші. -Твоя мама цього не хоче.
Її мама вже, мабуть, передумала.
-Коли? -Щойно.
А я допоможу почати новий бізнес,
поки ми не в Амстердамі.
Хто це «ми»?
-А я не казала? -Ні.
-Я вирішила родити тут. -Назве її Кармелою.
-Жартую. -Так. Мабуть, наступну.
Тут навіть сцена є?
Гей.
Тату…
Я теж маю дещо сказати.
Я не хочу бути піцайоло.
А ким ти хочеш бути? Саунд-дизайнером?
Так, саунд-дизайнером. Може, й не вийде, але я спробую.
І я хочу жити сам.
Боже, я вже за тобою сумую.
-А чим сплачуватимеш оренду? -Знайду роботу.
Хіба що лише спочатку я можу…
Можу допомогти тут.
Спочатку. Поки не стану дядьком.
А я хочу спати, поки не стану дідусем.
Забирайся геть, Сальво. Боже, допоможи.
Сам жити зібрався?
-Тато все бачив. -Серденько…
Музика!
Гарна вечірка.
Музика!
Ну, що?
Хочеш сигарету?
Або потанцювати?
То це був ти.
Я сам виробив.
Подобається?
Так. Не в моєму стилі,
але гарне.
Я надіну.
Не ображайся, Кармело, але я хотів спитати
дозвіл на поцілунок.
Я давно не практикувався.
Тут як із плаванням.
А я плавати не вмію.
Треба зануритися…
На рахунок три.
Один…
Можна дещо спитати?
Швидше. У мене багато справ.
Чому ти ніколи мене не хвалив?
А як тебе хвалити?
З твоєю підтримкою я став би рок-зіркою, королем піцерій…
Винахідником подушки, на якій можна класти руку під голову.
Та ким завгодно.
Мабуть, це тому що я нікчема.
Ні.
Це я нікчема.
Ми з тобою обоє нікчеми.
Як то кажуть, яблуко від яблуні.
На жаль, я нічого не встиг.
Але в тебе ще є час.
Тату.
Ми відкриємо піцерію на сімейному маєтку.
Як то кажуть:
«Благословенний той птах, що будує гніздо у своєму селі».
Ти запам'ятав.
Молодець, Сальво.
Мій синку.
Тату, якщо ми помирилися,
може, даси номери від лотереї? Вони мені потрібні як повітря.
Особливо зараз.
Сорок сім.
Сорок сім?
Шістдесят вісім.
-Можеш вимкнути трактор? -Вісімдесят вісім.
Я не почув.
Можеш по буквах сказати?
Голосніше й по буквах!
Ну тебе в дупу.
Переклад субтитрів: Анна Туркіна