Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Eram acasă, în grădină, când am fost sunat
să mi se spună că fiica mea, Lucie, dispăruse.
Prima mea reacție a fost: „De unde știți că a dispărut?”
„Nu știm nimic de ea de câteva zile.
Nu răspunde la telefon și la e-mailuri.”
Lucra în Japonia.
Mi-am spus că precis există o explicație logică
și că nu poate lua legătura cu noi dintr-un motiv anume.
Poliția japoneză a cerut ajutorul publicului
pentru găsirea unei englezoaice de 21 de ani.
Lucie Blackman n-a fost văzută
de când a plecat din barul unde lucra ca animatoare.
Au mai urmat trei sau patru apeluri.
Atunci mi-am dat seama că s-a întâmplat ceva.
Acel sentiment de panică oarbă
e absolut copleșitor.
Tokio, cea mai mare metropolă din lume.
Ademenitor pentru mulți, însă un coșmar pentru cineva anume.
A trecut peste o săptămână de la dispariția Luciei Blackman.
În fiecare an, sute de tinere pline de viață
călătoresc către luminosul Tokio.
Poliția Metropolitană investighează
dacă nu cumva a fost răpită de o sectă.
Acum, autoritățile japoneze caută un prădător sexual
care bântuie străzile din Tokio de zeci de ani.
DISPĂRUTĂ: CAZUL LUCIE BLACKMAN
TOKIO, JAPONIA
Când Lucie s-a lăsat de școală, a vrut să plece în lume,
ca mulți alți tineri, să călătorească.
E o experiență fantastică.
Dar Lucie a spus: „Aș vrea să merg în Japonia.”
„Sunt fascinată de cultura locală
și ar fi o experiență interesantă.”
Japonia are o imagine nepătată.
Aici toți sunt politicoși.
Nu-s infracțiuni.
Dacă pierzi portofelul, se întoarce la tine.
În anii 2000, Tokio era un loc interesant.
Veneau mulți străini să lucreze aici.
Era rost de distracție și de făcut bani.
Ca și restul canalului 4, sunt în Japonia.
Cel mai îndrăgit produs de export în clipa asta e Pokemon.
Konnichiwa și bun-venit la Japanorama!
Imaginea Japoniei sigure și politicoase era atât de puternică,
încât nimeni nu bănuia existența acestei laturi întunecate.
YOYOGI, TOKIO
M-a sunat un amic care avea o pensiune.
O fată de 21 de ani, Lucie, care stătea acolo, dispăruse.
Nu reușea să ia legătura cu ea și era foarte îngrijorat.
Era prima dată când pățea așa ceva,
și era extrem de tulburat.
Văzând cât de încordat e,
mi-am dat seama că situația e gravă.
3 IULIE 2000 3 ZILE DE LA DISPARIȚIE
S-a șușotit câte ceva în presa Japoneză.
ÎNSOȚITOARE DE ZBOR BRITANICĂ RĂPITĂ DE UN CULT
La început, nu știa nimeni.
Poate știau câțiva străini
că dispăruse cineva.
Eram reporter criminalist în Japonia.
Șeful m-a contactat și mi-a zis: „Auzi, gaijin!”
că așa li se mai spune străinilor.
A zis: „Avem nevoie de tine. Avem un caz cu o gaijin.”
M-am gândit că o fi plecat în Thailanda
și o fi uitat să anunțe. Probabil nimic îngrijorător.
M-am dus la sediul Poliției Metropolitane.
M-au informat în detaliu.
POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Eu mă ocupam de cazul Luciei.
INSPECTOR PRINCIPAL AKIRA MITSUZANE
POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Inițial, se putea și să fi fugit pur și simplu,
așa că trebuia să-i întrebăm rudele
dacă ar fi avut vreun motiv să facă asta.
Pe atunci,
mulți străini depășeau perioada de ședere sau lucrau ilegal,
și, adesea, mulți dispăreau.
INSPECTOR-ADJUNCT MASAHIKO SOEJIMA POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Inițial, când am auzit,
nu m-am gândit că ar putea fi un caz penal.
11 ZILE DE LA DISPARIȚIE
Tatăl Luciei, Timothy Blackman, a venit în Tokio,
fiindcă poliția a spus că s-ar putea să fi fost răpită.
Am vorbit acum trei săptămâni.
A fost o conversație normală între tată și fiică. Mi-a spus:
„Bună, tată! Mă simt bine în Japonia.”
Ce v-a zis? Avea probleme în Japonia?
A spus că se simte bine și că e un oraș foarte frumos.
Se întâmplase ceva și trebuia s-o aducem înapoi.
Dacă te temi că n-ai mai vorbit
în fața camerelor de filmat,
asta e, o faci, fiindcă vrei să-ți găsești copilul.
Când a venit Tim, erau o mulțime de reporteri și de oameni la aeroport.
Brusc, subiectul a luat amploare.
În curând, toată lumea discuta despre ea.
„Ce s-a întâmplat cu Lucie?”
Lucie Blackman, fostă însoțitoare de zbor, a dispărut pe 1 iulie.
Poliția japoneză a cerut ajutorul publicului
pentru găsirea unei femei de 21 de ani, dispărută în Tokio acum 11 zile.
Dar Tokio e un oraș uriaș,
cu circa 27,5 milioane de locuitori.
E ca și cum am căuta acul în carul cu fân.
I-am întâlnit pe Tim Blackman și pe Sophie, sora mai mică a lui Lucie.
Tim părea extrem de îngrijorat,
dar știa să facă spectacol.
S-a folosit de charismă ca să facă valuri astfel încât să se facă ceva.
Voia să se asigure
că toți se mobilizează și o caută cu adevărat pe Lucie.
Jake înțelegea sistemele japoneze,
și era bilingv, așadar, era un atu extraordinar.
Cred că avea și ceva pile în poliție, datorită meseriei sale.
Orice informație ajută.
Vă rugăm să ne sunați!
Poliția căuta informații și înainte de sosirea lui.
Categoric căutau informații.
În Tokio au fost puse 30.000 de afișe cu Lucie Blackman.
Poliția verifică informațiile primite de la populație,
însă acestea nu par credibile.
Bună ziua!
E cineva?
DISPĂRUTĂ
Lucie a fost primul nostru copil…
și ne-a schimbat viața complet.
Era tare îndrăgită în familie.
Era foarte ageră.
I-a influențat pe mulți din jurul ei.
Cred că toți cei care au cunoscut-o când era mică
gravitau în jurul luminii ei,
de parcă ar fi fost centrul universului.
Lucie a decis că ar putea să călătorească
angajându-se într-o companie aeriană.
Pentru ea, era ceva extraordinar.
Dar dispăruse și era în pericol.
Acum, trebuia s-o găsim pe Lucie.
POLIȚIA AZABU
M-am întâlnit cu Tim în numele poliției și i-am explicat situația.
Nu prea avusesem de-a face
cu oameni din alte țări,
așa că am fost surprins de întrebările lui legate de anumite lucruri.
M-a întrebat dacă am verificat bine camerele de supraveghere.
Și atunci,
i-am explicat că în Japonia erau puține camere de supraveghere,
din cauza problemelor de confidențialitate.
Mi-a spus: „Mitsuzane, glumești, pesemne.
În Londra, sunt camere pe fiecare stradă.
Toate-s făcute în Japonia.”
Polițiștii au reacționat cum era de așteptat: au fost extrem de politicoși.
Însă a venit cineva la mine.
Un englez însurat cu o japoneză.
El mi-a spus:
„Fiindcă Lucie nu e japoneză, nu o să se demareze nicio anchetă.”
Atunci, m-a apucat panica.
Cu semnalele de alarmă aprinse,
mi-am zis că trebuie să fac cumva
să se demareze o anchetă.
AMBASADA BRITANICĂ
M-am gândit că întâi ar trebui să anunțăm presa.
Am plecat ieri după-amiază de la poliție
cu impresia
că vor urma toate pistele de anchetă
și că vor analiza în ansamblu
toate posibilitățile, în acest moment.
Am organizat o conferință de presă ca să creștem notorietatea cazului.
Au fost nevoiți să mute conferința în cel mai mare amfiteatru al lor,
fiindcă întreaga presa japoneză voia să fie acolo.
M-am uitat la toți cei de acolo și i-am spus lui Sophie:
„Așa o s-o găsim pe Lucie, Sophie!
Ei o să ne-o găsească pe Lucie.”
Referitor la cum mă simt acum,
sunt convinsă că vă dați seama. Mi-a dispărut sora.
Vreau doar să vină acasă.
Așa că, dacă cineva ar putea ajuta cumva,
i-aș fi foarte recunoscătoare.
Presa britanică era foarte interesată.
Presa japoneză în general evită să emită presupuneri,
pe când presa britanică
emitea diverse teorii,
abordând pe oricine ar fi putut vorbi despre subiect,
chit că nu știa nimic despre Japonia,
dacă așa obțineau un titlu bun.
OARE FIICA NOASTRĂ A FOST RĂPITĂ DE O SECTĂ MISTERIOASĂ?
Am auzit că Lucie e în viață.
Mi s-a spus că a fost dusă la Hong Kong.
Că era traficată pentru sex.
Că fusese luată de o sectă.
RĂPITĂ DE O SECTĂ
SCLAVĂ SEXUALĂ
Lucie era o tânără foarte sceptică.
Ideea că ar fi devenit brusc interesată
de o sectă religioasă
nu părea deloc adevărată.
Ni s-a părut ridicol.
A atras atâta atenție asupra acestui caz,
încât guvernul japonez
și Poliția Metropolitană au fost nevoiți să-i aloce resurse uriașe.
De obicei, de o dispariție
se ocupă patru sau cinci polițiști.
Însă 100 de oameni nu erau ceva obișnuit.
Poliția a început să cerceteze Roppongi, zona în care lucra Lucie.
În Roppongi erau multe baruri
și cluburi cu animatoare.
O viață de noapte interesantă.
Mulți străini, mulți bani.
Acolo petreceau cei de la Goldman Sachs, Lehman Brothers și alții din Finanțe.
Era o petrecere continuă, banii curgeau.
Roppongi începea să vadă asta.
Erau oameni dispuși să cheltuiască
enorm de mulți bani pe seară.
Am lucrat la Casablanca,
clubul în care lucra Lucie Blackman.
Era un club micuț, nimic deosebit.
E greu de explicat ce-i o animatoare, fiindcă nu există echivalent occidental.
Te duci într-un club de noapte plin de bărbați în vârstă.
Vorbești cu ei și le dai de băut.
Dar nu faci sex. Nu se face așa.
Nu mi s-a părut nici sordid, nici dificil.
Era ceva ce aș fi făcut pe gratis
la 20 de ani,
adică să ies prin baruri cu oameni.
Se câștiga bine ca animatoare.
Se plătea cu circa 50 de dolari pe oră.
Primeai bonusuri dacă beai mult alcool.
Și lucrai doar cinci, șase ore, poate.
Putea fi o slujbă simplă și inocentă, dacă așa voiai să fie.
Slujba asta în Japonia
a atras fete care caută o experiență interesantă,
gata să-și trăiască viața.
Erau multe fete independente extraordinare
care voiau să călătorească.
Faptul că am întâlnit persoane atât de curajoase,
cu alte concepții despre viață,
a fost extraordinar.
Probabil că „dohan” e partea cea mai dubioasă.
„Dohan” înseamnă că iei cina cu clientul înainte să te duci la serviciu,
apoi duci clientul în club,
el plătește în plus pentru cină și cumpără și băutură.
Toate acestea se taxează.
Limitele erau destul de neclare, fiindcă, evident,
dacă pleci cu un client de una singură,
în timpul tău liber,
unii clienți s-ar putea să interpreteze greșit.
Categoric m-am simțit presată să aduc mai mulți clienți
sau să am întâlniri „dohan”,
dar niciodată
nu m-am simțit în pericol în cluburi.
Eu cred că lucrurile periculoase
s-au întâmplat în afara cluburilor.
Lucram ca jurnalist la Londra la o revistă pentru femei,
iar editorii erau interesați de conceptul de animatoare.
Așa că m-am dus în Japonia
ca să aflu mai multe despre cultura animatoarelor.
Am simțit că banii
și jocul de putere dintre bărbați și femei erau un factor important.
Bărbații aveau toți banii, iar femeile, nu.
Așadar, bărbații dominau.
Puteai urmări politica sexuală, dacă priveai atent în cluburi.
INSPECTOR PRINCIPAL SATORU YAMASHIRO POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Prima echipă care s-a ocupat de cazul Luciei
a fost echipa Teramae.
Echipa noastră știa de la ei doar că identificaseră un suspect.
Era un japonez care frecventa cluburile din Roppongi,
inclusiv Casablanca.
Ni s-a ordonat să reținem suspectul
și să aflăm
dacă e sau nu vinovat.
Ne temeam că suspectul
o să afle ce facem
și că, dacă Lucie încă era în viață, o s-o ucidă.
L-am așteptat când pleca la serviciu.
I-am cerut să vină de bunăvoie la interogatoriu.
L-am reținut și l-am dus
la cea mai apropiată secție de poliție.
Omul avea alibi, pe care l-am și coroborat într-un final.
Suspectul nu era individul
care o răpise pe Lucie.
Am fost forțați
s-o luăm de la capăt.
15 ZILE DE LA DISPARIȚIE
Petrecând o săptămână cu Tim,
mi-e clar că e un tată iubitor
care crede că fiica lui e vie undeva în oraș,
și că trebuie s-o găsească cât mai repede.
Dave Russell din Tokio, pentru Meridian Tonight.
Era clar că Tim avea un plan.
Dacă nu insiști pe un subiect,
presa o să găsească altul,
și nu s-ar mai vorbit despre Lucie.
Așa că trebuia să atragă iar atenția asupra ei.
A pus afișe pe stradă cu intenția să apară la televizor,
ca să-i știe toți chipul.
Între Tim și poliția japoneză era diferență de cultură.
Puteți pune afișe, dar nu acolo.
Ei bine, eu nu le dau jos.
Arestați-mă!
Lucie trebuia găsită
și orice părinte ar fi făcut tot posibilul
să rezolve problema.
Nu aveam să permit să fiu ignorat sau îngrădit.
Tim a fost complet exclus.
Acțiunile lui insinuau că polițiștii sunt incompetenți,
înfuriindu-i foarte tare.
Cred că, din cauza anxietății
și a neîncrederii în poliția japoneză care nu știa să comunice,
s-a gândit că, cu cât atrage mai multă atenție asupra lor,
cu atât va obține rezultate mai bune.
19 ZILE DE LA DISPARIȚIE
Știam că o să apară G7,
știam că Tony Blair o să vină acolo.
Știam că presa din Marea Britanie e foarte interesată de caz.
Așa că am profitat de situație.
Prim-ministrul Blair s-a oprit la Tokio
ca să susțină cazul britanicei dispărute, Lucie Blackman.
În strânsă colaborare cu autoritățile japoneze,
facem apel la cetățenii din Japonia
să ne dea orice informații
care ne-ar putea ajuta,
fiindcă e un caz tragic,
iar familia e la capătul puterilor.
Prim-ministrul japonez a spus:
„Poliția japoneză va prinde suspectul.”
„Ușor de spus, greu de făcut”, ne-am spus noi.
Ne simțeam puși pe jar.
Mi s-a părut că ar exista
o ușoară inconsecvență în politica de anchetă.
Unii dintre detectivii mei au început să acționeze pe cont propriu.
Eu îi numesc detectivi suppon,
detectivi care nu renunță la o pistă.
Ne-am gândit că ar fi mai bine să luăm ancheta de la capăt,
în loc să pierdem timpul investigând piste care nu duceau nicăieri.
SERGENT JUNICHIRO KUKU POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Kuku e tenace și perseverent.
Odată ce mușcă, nu mai dă drumul, ca un suppon.
Am petrecut câteva nopți studiind rapoartele zilnice
ale echipei principale
și am verificat tot ce era acolo.
În timp ce verificam rapoartele
ca să înțeleg cum s-a desfășurat ancheta,
am descoperit un raport
din Roppongi, unde erau multe cluburi.
O animatoare străină care lucra la un club
a fost invitată de un client fidel la o plimbare cu mașina pe faleză.
La un moment dat, și-a pierdut cunoștința
și a dormit mai multe ore.
Când s-a trezit, o durea rău capul
și bănuia că fusese drogată.
Au spus că managerul care le-a furnizat informația
nu e de încredere.
Că n-ar trebui să se ia în seamă ce spune.
Ni s-a părut ridicol ce am citit.
Individul ar fi putut oferi un indiciu legitim.
Părea să aibă legătură cu cazul Lucie Blackman.
Au început să parcurgă rapoarte vechi
și să caute și alte cazuri, să vadă dacă există vreo legătură.
Dar poliția era la nivel de poliție locală.
Nu au luat reclamațiile în serios.
Deși poate au existat plângeri,
nu s-a anchetat nimic.
Am găsit un patron de club care ne-a spus
că o fată care a lucrat acolo a pățit același lucru.
Tot apăreau povești similare
pe ici, pe colo.
INSPECTOR-ADJUNCT TOKIE MARUYAMA POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Așa că am decis să stăm de vorbă
cu angajatele fiecărui club în parte.
La început, doamnele care lucrau în cluburi
nu au vrut să discute cu noi.
O dată la trei luni, venea poliția,
iar lucrătoarele fără viză
trebuiau să plece pe ușa din spate.
Erau într-o postură tare vulnerabilă.
Dacă animatoarele străine pățeau ceva,
riscau enorm ducându-se la poliție,
fiindcă era foarte probabil să fie arestate
pentru depășirea vizei.
Ca animatoare, nu ai niciun avantaj să te duci la poliție.
Nu puteam vorbi cu ele când erau în timpul serviciului,
așa că le opream pe stradă
și le puneam întrebări.
În cele din urmă, mai multe femei au depus mărturie
fiindcă voiau să ne ajute s-o găsim pe Lucie.
În final,
am descoperit că toate avuseseră experiențe foarte asemănătoare.
Acestea erau relatări credibile ale animatoarelor
care fuseseră drogate și, probabil, violate de un japonez relativ înstărit.
Infractorii, în general, nu-și schimbă metodele.
Așa cum fiecare hoț are propriile metode de a intra prin efracție.
E un obicei.
Aceste obiceiuri nu se schimbă.
Le plimba în mașini de lux
precum Porsche, Mercedes Benz
și așa mai departe.
Le invita pe faleza oceanului
sau să ia cina undeva.
Iar apoi le droga.
Victimele au spus că se simțeau ca și cum ar fi fost drogate.
Se trezeau simțind o senzație de rău în tot corpul.
Unele au vomitat.
Unele au simțit arsuri.
Mi s-a făcut tare milă de ele.
Așadar, pe baza mai multor mărturii
depuse de animatoarele nipone și străine deopotrivă,
s-a descoperit că în Roppongi există un prădător sexual
care activa de ani de zile, fără să fi fost prins vreodată.
N-a fost niciodată deferit justiției.
52 DE ZILE DE LA DISPARIȚIE
Familia a decis să ofere o recompensă
de 1.5 milioane de yeni pentru orice noi informații
care duc la găsirea Luciei.
Din punctul nostru de vedere,
a fost încă un moment în care am readus cazul în atenția presei.
S-a crezut că o fac fiindcă îmi place să fiu intervievat.
Voiam să fiu în centrul atenției ca să se continue căutările.
Nu puteam face asta decât hrănind fiara.
În preajma lui Tim umblau foarte mulți oameni de presă.
Ne-am gândit
că poate o să dezvăluie ceva
care o să ne îngreuneze ancheta.
Iată că după șapte-opt săptămâni
situația a devenit foarte stresantă.
Problema e că încă nu am primit
informații de la poliție cu privire la evoluția cazului,
deoarece ei consideră cazul ca fiind extrem de sensibil.
Mereu am spus:
„Ancheta progresează constant.
Încă nu vă pot da detalii.”
Japonezii m-au considerat cam necioplit.
Probabil că așa și era,
fiindcă nu aveam nici timp, nici capacitatea mentală
de a le urma protocoalele.
Eram într-o stare psihică destul de proastă.
Era sărbătoare
și erau focuri de artificii.
Stăteam și priveam artificiile.
Toată lumea sărbătorea și se simțea bine,
mai puțin Tim.
Inițial, am pornit ca un jurnalist, un om care-l urmărea peste tot.
Eu i-am vârât o cameră în nas, iar el m-a gonit.
Cu timpul, Tim a început să aibă încredere în mine,
fiindcă amândoi eram într-o țară străină,
încercând s-o găsim pe Lucie.
Primeam telefoane la ora 04:00.
Vrei să ieșim la plimbare? Nu pot să dorm.
Dar era clar că e obosit.
Chiar l-a afectat.
Încep să mă simt epuizat și obosit.
Pe măsură ce zilele au devenit săptămâni și au tot continuat să curgă,
a început să ne cuprindă deznădejdea.
Eram la limită și ne întrebam ce mai puteam face.
Mulțumesc! Bine.
Sunt tatăl lui Lucie Blackman,
tânăra britanică dispărută în Japonia.
Ne-a venit ideea să înființăm o linie telefonică specială,
astfel încât fetele din Europa sau din Occident
să poată vorbi direct cu noi.
Erau șanse mari ca ele să aibă informații.
Poliția din Tokio nu prea înțelegea
de ce o facem și nici ce ne așteptam să aflăm de la ele.
Nu acceptau deloc ideea că s-ar putea să obținem informații
prin linia de urgență, dar nu ne-au putut opri.
62 DE ZILE DE LA DISPARIȚIE
Mesajul de la mama și fratele ei era simplu.
„La mulți ani, Lucie!”
Au fost înălțate o mie de baloane
pentru a marca ziua în care fata dispărută ar fi împlinit 22 de ani.
Trebuie ca Lucie să știe că nu i-am uitat ziua de naștere,
fiindcă azi împlinește 22 de ani.
Mereu și-a sărbătorit cu drag ziua de naștere.
Vreau să știe
că, oriunde s-ar afla, noi nu am uitat-o.
Am descoperit numeroase rapoarte
despre un bărbat care scoate animatoarele la plimbare
și le droghează pentru a le molesta.
O victimă era Jessie din Australia.
Cazul ei se petrecuse cu trei ani în urmă.
INSPECTOR-ADJUNCT YASUHIKO ASANO POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Își notase numele bărbatului și numărul lui de mobil
în vechea ei agendă,
pe care o lăsase în Australia.
A sosit agenda din Australia.
L-am rugat pe tatăl ei
să ne trimită agenda înapoi în Japonia, ca s-o putem vedea cu ochii noștri.
Fata fusese atât de furioasă, încât îi mâzgălise numărul.
L-am privit în lumină, încercând să identificăm cifrele.
Am obținut din agendă
numele „Yuji Honda” și numărul cu 3301 în capăt.
Am început
să verificăm numerele apelate de pe acest telefon.
SUMARUL APELURILOR
Numărul era încă valabil.
Am obținut desfășurătorul apelurilor.
Am găsit aproximativ zece numere de telefon.
Unul dintre ele
era al lui Lucie.
Era un indiciu real. Un mare pas înainte.
A fost prima dată când au spus
că cel pe care îl bănuiau că a răpit-o pe Lucie Blackman
a avut contact cu ea.
Suspectul a creat
multe identități false, ca să nu poată fi depistat.
Am cerut companiei de telefonie
să caute locația apelantului.
La ora 15:00,
am descoperit un apel recepționat de o antenă de lângă turnul Tokio.
TURNUL TOKIO ANTENA 01
Peste un minut și peste cinci minute,
semnalul a fost recepționat de o antenă din complet altă poziție.
După alte cinci minute,
a fost recepționat de o antenă din vest.
După încă cinci minute, a fost recepționat de o antenă din est.
Nicio mașină
nu poate merge atât de repede dintr-un loc într-altul.
Era un mister pentru mine.
M-am gândit
că dacă apelurile sunt recepționate de patru antene diferite,
e posibil ca apelantul
să fi sunat din zona în care se intersectează ariile.
Vorbim despre anul 2000.
Nu era ca în filme,
să poți localiza cu exactitate sursa apelului.
Puteai localiza o zonă generală.
Au reușit să afle că apelul s-a efectuat dintr-o zonă de lux numită Akasaka.
Se pare că apelul a fost efectuat din Turnurile Moto-Akasaka.
O clădire rezidențială foarte scumpă,
cu camere de supraveghere și toate cele.
E greu de intrat acolo.
I-am arătat intendentului legitimațiile de poliție.
La etajul șase, două camere erau folosite
de o firmă numită Plant Orihara.
Intendentul a spus că proprietarul e o persoană ciudată.
A trecut pe lângă intendent,
însă nu l-a salutat niciodată,
a privit mereu în jos și nu și-a arătat chipul.
Conducea multe mașini străine de lux.
Porsche, Mercedes-Benz, Aston Martin, Rolls-Royce.
Toate mașinile menționate în declarații erau acolo.
Nu știam dacă P-Orihara era numele unui străin sau al unei firme.
Nu exista nicio informație.
Numele rezidentului nu era înregistrat.
Ei credeau că el era suspectul,
dar n-aveau destule dovezi pentru mandat.
Se bazau doar pe presupuneri. Ancheta s-a oprit în acel punct,
nu mai puteau înainta.
Dintre animatoarele cu care am stat de vorbă,
câteva au fost dispuse să dea declarație.
Pe una dintre ele o chema Monica și era din Anglia.
Era un bărbat care își spunea Koji.
Era 10 octombrie 1997.
S-a întâlnit cu un anume Koji în Roppongi
și au mers într-un bloc de apartamente
cu vedere la ocean.
Și-a amintit de un rând de palmieri,
iar Zushi Marina
era singurul loc din zonă care avea așa ceva.
Era posibil să-și amintească mai multe,
așa că am mers împreună în portul Zushi.
TOKIO
Zushi Marina e la o oră și jumătate de Tokio,
și e un complex de lux
într-o zonă foarte scumpă, rezervată celor bogați.
Monica a confirmat.
A spus că în acel complex a fost dusă.
Ne-am plimbat cu mașina prin complex
și a zis că s-ar putea să fi fost în blocul 4 sau 7,
dar nu a putut confirma exact.
Țin minte că ne-am dus la un restaurant din apropiere
și i-am arătat chelneriței poza Luciei.
Mi-a spus că e sigură că acea femeie
a fost acolo pe 1 iulie.
LUCIE JANE BLACKMAN (21) ÎNĂLȚIME 175 CM
Am întrebat dacă era singură
și a zis că era cu un bărbat.
Voiam lista locatarilor din Zushi Marina.
Am vorbit cu asistentul intendentului.
I-am explicat gravitatea situației și a înțeles.
SERGENT RYO HATASHITA
POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
A trebuit să-i exclud unul câte unul.
Era complicat și laborios.
Dar, dacă persoana era în viață, trebuia s-o eliberăm cât mai repede.
Am început să-i verific unul câte unul. Nu am găsit nimic,
însă unul dintre locatari mi s-a părut suspect.
Așadar, am căutat un bărbat
care avea multe mașini străine de lux.
S-a evidențiat o persoană pe nume „Obara”.
Când am auzit acel nume,
mi-am amintit
că la Turnurile Moto-Akasaka
era o firmă numită Plant Orihara.
Semnul kanji, Obara,
se poate citi și Orihara.
Mi s-a făcut pielea de găină și m-am cutremurat.
Era un moment extrem de important în anchetă,
fiind prima dată când a apărut o legătură între indicii.
JOJI OBARA
Poliția avea, în sfârșit, un nume.
Am aflat că Joji Obara
mai fusese arestat în Wakayama…
fiindcă s-a deghizat în femeie
și a filmat în secret într-o toaletă de femei.
Am vorbit cu polițiștii care au lucrat la acel caz atunci
și i-am întrebat cum era.
Au spus că a opus rezistență.
La arestare,
a refuzat să stea la poză.
Și-a ferit fața și a fost foarte recalcitrant.
Am cerut să-mi fie trimisă poza prin fax.
Pe atunci, faxul nu era de calitate, iar poza era destul de întunecată.
Așa că am alcătuit un catalog cu 100 de poze cu suspecți
și li le-am arătat victimelor.
Monica și Jessie
au ales poza lui Obara fără ezitare.
Pentru prima dată,
aveam un nume real pe care să-l asociem pseudonimelor.
Acum cunoșteau chipul suspectului. Și-au dat seama
că, dacă Lucie Blackman era la el,
n-aveau timp și trebuiau să se grăbească.
103 ZILE DE LA DISPARIȚIE
Nu l-am putut acuza de nimic legat de Lucie,
dar aveam probe cât să-l arestăm
datorită celorlalte victime.
La șase dimineața, eram deja pe poziții.
INSPECTOR TADASHI NAITO POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Anchetatorii au emoții când fac o arestare.
Eu aveam foarte mari emoții.
Am pus doi agenți la ieșirea de urgență,
doi lângă fereastră
și unul lângă ușă, să țină de șase.
Cred că au fost șapte în total.
Mi s-a transmis prin radio că suspectul s-a trezit și că a aprins televizorul.
Așa că am continuat urmărirea.
Ieșea mereu la ora 07:00 ca să cumpere ziarul,
așa că m-am gândit că n-ar avea rost să dau buzna.
Obara nu părea o persoană recalcitrantă.
Nu credeam că o să fie violent.
Dar mă temeam să nu sară pe geam.
Atât mă îngrijora.
Fix înainte de ora 07:00, s-a deschis ușa.
Când l-am întrebat dacă el e Obara, i-a picat fața.
Mi-a răspuns: „Da, eu sunt.”
Cred că știa că va fi arestat.
Joji Obara, președintele unei firme de administrare imobile
a fost arestat azi-dimineață.
Poliția spune că Obara a fost văzut deseori
în zona în care lucra Lucie, în vârstă de 22 de ani, din Kent.
Am auzit că există un suspect,
iar la scurt timp am aflat că cineva fusese arestat.
Era o veste extraordinară.
Era bărbatul care ar fi putut să știe unde e Lucie.
Joji Obara era un fustangiu care moștenise o sumă mare de bani.
Era foarte bogat datorită tatălui său,
dar se știa din vecini că era singuratic.
Deținea mai multe proprietăți,
iar poliția a purces să le cerceteze pe toate.
Înapoi, vă rugăm!
Eu coordonam cercetările din blocul Zushi Marina nr. 4.
Am găsit
multe droguri și alcool.
Ceea ce mi-a rămas tipărit în minte
a fost suportul metalic instalat pe tavan.
Îmi amintesc că m-am întrebat
la ce ar fi putut folosi.
Eu am condus percheziția și sechestrul de la Turnurile Moto-Akasaka.
Cel mai tulburător lucru a fost jurnalul lui.
Nu știu când l-a scris,
dar scria în el că va deveni malefic
și că se va dedica răului.
Și-a schimbat rapid modul de gândire, devenind într-adevăr malefic
și transformându-se într-un monstru.
După arestarea lui Joji Obara,
poliția i-a percheziționat mai multe proprietăți din Tokio,
el fiind un magnat al imobiliarelor,
inclusiv apartamentele din Zushi Marina,
unde și-a ademenit multe dintre victime.
Am confiscat multe casete,
și nu doar două, trei.
Casetele aveau etichete cu nume, deși nu erau nume complete.
Tot ce a făcut Obara a fost înregistrat pe casetă.
Nu cred că s-ar cuveni să mai vorbesc despre asta.
Poliția a găsit
peste 400 de casete video cu femei,
aparent în stare comatoasă,
întinse pe pat, pe care el le agresa.
Ca în filmele de groază.
Am aflat că accesoriile metalice de pe tavan…
erau folosite pentru a ridica picioarele victimei.
Nu vedea oamenii ca pe niște oameni,
ci ca pe niște păpuși.
Nu mai văzusem niciodată un caz…
N-am mai văzut ceva atât de abominabil.
Nici prin gând nu mi-a trecut că există asemenea oameni.
Erau enorm de multe,
iar detectivii le-au verificat pe toate, una câte una.
Dar printre casete nu era niciuna cu Lucie Blackman.
Scopul nostru era s-o găsim pe Lucie.
Am simțit presiunea.
Dar cu atâtea probe împotriva lui, credeam că s-ar putea să reușim.
Vorbind cu el,
mi-a părut un individ foarte pervers.
A negat tot ce avea legătură cu infracțiunile lui.
Chiar și când i-am arătat dovezile,
a insistat că se prefăceau.
A zis că toate fuseseră plătite.
Așa s-a justificat. Dar asta e tot ce a recunoscut.
Obara a negat că ar ști ceva despre Lucie.
A negat că a întâlnit-o sau că a avut vreun contact cu ea.
Așadar, anchetatorii au fost nevoiți
să se bazeze pe probele pe care le aveau.
Obara susținea că actele sexuale din înregistrări au fost consimțite.
Așadar, trebuiau să identifice victime care să depună mărturie
și să afirme că nu și-au dat consimțământul,
că au fost victime,
ca să se poată construi un caz penal.
Când am văzut probele video,
m-am gândit că e comparabil cu un caz de crimă.
Pentru o femeie, infracțiunile sexuale sunt echivalente cu o crimă.
SERGENT MITSUKO YAMAGUCHI POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Am constituit o echipă de analiză într-o încăpere mare.
Încăpeau zeci de oameni acolo.
Nu aveam suficient personal,
așa că am chemat tineri ofițeri de la jandarmerie să ajute echipa.
Victimele erau altele,
însă crima era aceeași și o priveau săvârșindu-se în mod repetat.
Câțiva dintre acei tineri ofițeri
au avut căderi nervoase.
Am mers acasă la câteva victime
și le-am intervievat.
S-au trezit fără să știe că li s-a întâmplat ceva,
așa au spus cu toatele.
Dar noi aveam dovezi că de fapt li s-a întâmplat.
A fost înfiorător să li le arătăm.
Își acopereau ochii.
Una a zis: „Spuneți-mi că nu sunt eu!”
Alta a spus: „Ce-a fost, a fost. Nu vreau să merg mai departe.”
Uneia dintre ele a început să-i curgă sânge din nas.
Cu siguranță suferea.
Le-am zis că făptașul trebuie arestat și pedepsit
și că pentru asta
avem nevoie de ajutorul lor.
Nu voiam ca Obara să scape.
Asta voiam noi.
Și asta am încercat să explic victimelor.
Era singura cale.
Poliția trebuia să demonstreze că sexul nu a fost consimțit.
Evident, dacă cineva e drogat, nu poate consimți să aibă relații sexuale.
În Japonia, se numește „cvasi-viol”.
Și erau destul de convinși
că pe una dintre victime a adormit-o cu cloroform.
Așa că au pus un criminalist să se uite la toate casetele.
Lua un prosop și o sticlă maro,
și turna lichid din ea.
Apoi punea prosopul pe fața victimei.
KEIZO HARAFUJI EXPERT CRIMINALIST
Victimele aveau constant fața acoperită de prosop.
Printre obiectele confiscate, s-au găsit somnifere
și o cantitate mare de eter, cloroform
și multe alte substanțe nereglementate
care induc somnul.
Uitându-mă la diverse filmări cu victimele,
mi-a sărit o femeie în ochi.
Deodată,
au început să-i tremure mâinile.
M-am întrebat de ce făcea aceste mișcări, în ciuda faptului că era inconștientă.
Intoxicația cu cloroform poate duce la hepatită fulminantă,
care poate duce la encefalopatie hepatică.
Un simptom caracteristic e tremurul la nivelul mâinilor.
Continuând cercetările despre situația victimei,
am aflat că avea 21 de ani, că se numea Carita
și că decedase.
Carita Ridgway, care avea, ca Lucie, tot 21 de ani,
dispăruse cu 8 ani înainte, în 1992.
M-am întâlnit cu Samantha, sora Caritei.
Amândouă fuseseră în Japonia și Australia și în alte dăți.
Erau amândouă aventuroase.
Sam s-a dus să predea engleza în Tokio.
Sora ei, Carita, a venit și ea mai târziu, însă nu și-a găsit de lucru.
Așa că a decis să lucreze temporar ca animatoare.
Într-o zi, Carita a fost adusă la spital
de un bărbat care a zis că făcuse toxiinfecție alimentară.
Doctorii nu înțelegeau ce se întâmpla cu ea.
Organismul ei ceda.
După o săptămână,
au fost nevoiți să oprească aparatele.
Dar poliția n-a vrut să facă nimic atunci,
fiindcă li s-a zis că a murit de toxiinfecție
și nu au suspectat infracțiunea.
Nu s-a făcut autopsie.
Din fericire, au păstrat o probă din ficatul Caritei.
După arestarea lui Obara, poliția a pus totul cap la cap.
Au examinat țesutul și au găsit cloroform.
Astfel, l-au putut aresta pe Joji Obara pentru răpirea
și uciderea din culpă a Caritei Ridgway.
Dar ceea ce făcuse cu Lucie rămăsese un mister.
Și era clar că distrusese caseta
cu ce i-a făcut lui Lucie.
Încă era greu să-l acuzăm de răpirea și atacul asupra lui Lucie Blackman.
134 DE ZILE DE LA DISPARIȚIE
Tim Blackman și fiica lui, Sophie, încă nu știu ce s-a întâmplat cu Lucie.
Tânăra de 22 de ani lucra într-un bar și a dispărut în Tokio, în luna iulie.
Într-o declarație, Joji Obara, un afacerist arestat acum o lună,
a dezvăluit mai multe informații,
dar încă neagă orice implicare în dispariția ei.
Acum se pare că recunoaște că s-a întâlnit cu Lucie la clubul Casablanca.
Știm că asta a fost probabil cu o săptămână înainte ca ea să dispară.
A răpit extrem de multe fete blonde occidentale
și, ce să vezi, după o săptămână, dispare Lucie.
Speranța că arestarea lui Obara o să ne-o aducă pe Lucie înapoi
s-a risipit rapid, fiindcă perspectiva devenise
destul de sumbră.
Eram atât de epuizat, încât nu mai puteam distinge
între bucurie, ușurare, depresie, anxietate
sau tristețe profundă.
Totul era un amalgam de emoții.
Obiectivul principal era, în continuare, Lucie.
Trebuia să analizăm fiecare probă
pentru a o salva.
Obara avea obiceiul de a păstra lucrurile,
astfel că avea multe chitanțe în apartament.
Echipa de analiză a probelor le-a examinat
și a întocmit o cronologie a acțiunilor lui.
Păstrase absolut toate chitanțele.
Astfel, cu ajutorul chitanțelor,
au reușit să reconstituie tot traseul lui din acea zi.
Conform analizei noastre, pe 1 iulie, în jurul orei 15:00,
Obara s-a întâlnit cu Lucie și au pornit către Zushi.
În drum spre Zushi,
Obara și Lucie s-au oprit la un restaurant de lângă portul din Zushi Marina.
Acest lucru a fost confirmat de către dl Asano la momentul respectiv.
1 IULIE 2000
Apoi, seara, în jurul orei 17:00,
s-au dus acasă la Obara, în Zushi Marina.
De aici, nu s-a mai știut unde e Lucie.
2 IULIE 2000
Între sfârșitul zilei de 2 iulie și începutul zilei de 3 iulie,
Obara s-a întors la Tokio.
Pe 4 iulie,
a făcut o mulțime de cumpărături.
Pe 5 iulie, Obara a vizitat un apartament din Blue Sea Aburatsubo,
una dintre multele sale proprietăți.
A doua zi,
un locatar s-a plâns administrației de zgomotul din apartamentul lui Obara.
Printre chitanțe, s-a găsit o achiziție foarte ciudată.
O drujbă, ciment și un cort portabil.
Și-au dat seama atunci
că probabil le-a folosit ca să mușamalizeze crima.
Analiza noastră ne-a condus la concluzia că…
Lucie și-a pierdut viața în noaptea de 1 iulie.
În următoarele zile,
trupul ei a fost transportat din Zushi la Blue Sea Aburatsubo.
Și erau șanse mari să fi fost dezmembrată acolo.
După ce am analizat diverse probe,
n-am avut de ales decât să tragem această concluzie.
Doream să avem dovezi incontestabile
și în cazul Luciei,
însă aveam doar dovezi circumstanțiale.
Ne trebuiau dovezi concrete ca să putem construi cazul,
dar, fără cadavru,
nu-l puteam acuza de crimă.
Procurorul a spus că va fi dificil
să-și susțină cazul fără mărturia făptașului,
așa că trebuia să găsim cadavrul cu orice preț.
INSPECTOR PRINCIPAL KATSUYOSHI ABE POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
Am început prin a căuta prin zonă locuri
în care s-ar fi putut ascunde un cadavru.
Habar n-aveam unde ar fi putut-o ascunde.
Dar n-avea cum să fie departe de apartamentul din Aburatsubo.
Conducerea a propus
să ne mai lase o săptămână la dispoziție.
Apoi, trebuia să încheiem căutările.
Aveam stomacul strâns.
Am zis că e ultima șansă.
Îmi era groază
de ce s-ar fi întâmplat dacă n-o găseam.
Trebuia neapărat să-l băgăm la închisoare.
Eram profund hotărât.
INSPECTOR-ADJUNCT YUJI NOZOE POLIȚIA METROPOLITANĂ TOKIO
În locurile în care trebuia să căutăm
terenul era periculos.
Am căutat zile întregi
până ne împuțeam din cap până-n picioare.
9 FEBRUARIE 2001 223 DE ZILE DE LA DISPARIȚIE
Ne-am dus pe coastă la ora 08:15.
Acolo erau câteva peșteri.
M-am bazat pe intuiție.
Zona era plină de lucruri care fuseseră aduse de apă.
Așa că am scos afară tot ce era în peșteră.
După ce am scos tot,
am văzut o cadă.
Am ridicat-o.
„Sunt insecte carnivore”, am zis.
Am eliberat zona și am continuat să sap.
La început, părea că am găsit un sac mare de iută.
Când l-am deschis,
am știut că era Lucie.
Stăteam pe un loc stâncos, lângă peșteră,
când mi-a sunat telefonul.
L-am auzit pe Nozoe spunând: „E aici.”
Nici nu înțelegeam ce spune.
I-am zis să mă aștepte acolo, că vin imediat.
Deasupra se adunase un stol uriaș de păsări.
Croncăneau zgomotos.
Simțiseră mirosul morții și au început să dea târcoale.
Dimineață, când au găsit cadavrul,
am zis că trebuie să-l sun pe Tim.
Eu îl țineam la curent, fiindcă poliția n-o făcea.
Îmi amintesc de…
pauza lungă atunci când i-am spus.
Apelul acela mi-a rămas în minte.
Îmi amintesc exact unde eram. Stăteam pe o stradă lăturalnică,
era o zi mohorâtă
și Jake mi-a zis: „Să știi că au găsit-o.”
Îmi păstrasem optimismul
până în acel moment,
când, 20 de minute mai târziu, m-a sunat interpretul japonez
că, după amprenta dentară, e categoric Lucie.
M-am oprit în stradă și am început să urlu.
Atunci a fost prima dată când mi-am zis
că Lucie s-ar putea să fie moartă.
O iubesc enorm pe Lucie
pentru cât de minunată și de frumoasă era,
atât în suflet, cât și la chip.
N-a vorbit niciodată urât despre nimeni
și mereu făcea oamenii să se simtă deosebit.
A fost iubită de mulți.
Cum poate cineva să facă ceva atât de oribil,
de inuman și de malefic?
Când ucigașul lui Lucie va fi condamnat,
după mine, ca să se facă dreptate, ar trebui să rămână închis pe viață,
reflectând la magnitudinea crimelor sale.
Acum îl puteam acuza de uciderea lui Lucie.
Pentru victimele sale, ar trebui să primească pedeapsa maximă.
Nu pot anticipa rezultatele acestui proces.
Deși, dacă el a ucis-o pe Lucie,
sper să nu mai vadă lumina zilei sau să apuce ziua de mâine.
JOJI OBARA A FOST ACUZAT DE RĂPIRE, VIOL CARE A DUS LA MOARTEA VICTIMEI,
ASCUNDEREA CADAVRULUI LUCIEI
ȘI VIOL CARE A DUS LA MOARTEA CARITEI RIDGWAY
Eram în sala de judecată, iar Obara era acolo.
Mi s-a părut ireal.
Nu mai aveam motive să mă emoționez.
DIN LIPSA DOVEZILOR, A FOST ACUZAT
DE 8 CAZURI DIN 400 ESTIMATE
Dacă mi-aș fi pus toate speranțele în faptul că va fi găsit vinovat,
m-ar fi așteptat alt dezastru.
OBARA E CONDAMNAT PE VIAȚĂ PENTRU MOARTEA CARITEI RIDDWAY
ȘI ALTE 8 ACUZAȚII DE VIOL.
DAR E GĂSIT NEVINOVAT DE TOATE ACUZAȚIILE LEGATE DE LUCIE.
Verdictul de azi dovedește…
că Lucie nu a murit în zadar.
Lucie i-a făcut dreptate Caritei Ridgway
și celorlalte opt victime
care au depus mărturie pentru susținerea cazului.
Din păcate, azi nu i s-a făcut dreptate Luciei.
Am fost foarte dezamăgită.
Nu-mi venea să cred că fusese găsit nevinovat.
Anchetatorii au fost mai mult furioși decât surprinși.
Făcuse lucruri îngrozitoare.
Da?
Puteți confirma pașii pe care-i veți face în continuare?
Am spus foarte clar care este poziția noastră.
Noi considerăm că familia noastră merită să i se facă dreptate Luciei
și că ar trebui să ia în considerare un recurs.
Poliția avea fire disparate,
dar nu le adunaseră astfel încât să construiască un caz puternic.
Ceea ce au făcut ulterior, când Blackman a făcut apel,
a fost să consolideze cazul.
ÎN APRILIE 2007, SE ADMITE APELUL.
Am investit tot sângele, sudoarea și lacrimile pe care le aveam.
Noi am făcut ce ținea de noi.
PE 16 DECEMBRIE 2008, OBARA E GĂSIT VINOVAT
DE DEZMEMBRAREA ȘI ABANDONAREA CORPULUI LUCIEI.
SENTINȚA PE VIAȚĂ A DEVENIT IREVOCABILĂ.
Azi, adevărul, onoarea și dreptatea au învins
nu doar pentru Lucie, ci pentru toate victimele infracțiunilor sexuale.
A fost condamnat pe viață și cred că astfel s-a făcut dreptate.
SEVENOAKS, ANGLIA
În 2010, mi s-a ivit ocazia
să vizitez mormântul Luciei și să-i aduc un omagiu.
Așa că am plecat în Anglia.
Jane ne-a servit cu ceaiul de după-amiază.
A fost prima oară pentru mine.
Am auzit că e o formă de ospeție
și am fost impresionat de primirea ei călduroasă.
Lucie a fost înmormântată în curtea unei biserici.
Numele ei era scris pe monument.
„Steaua care ne luminează cerul”.
Așa scria pe piatra de mormânt.
Faptul că Lucie a venit să lucreze dintr-o țară străină,
apoi a devenit victima unei astfel de crime,
mi-a răscolit sufletul.
De atunci, mergem acolo an de an ca să-i îmbunăm spiritul
și să ne rugăm să se odihnească în pace.
Mergem acolo de 20 de ani.
Se întâmplă rareori așa ceva.
Într-un fel ciudat,
Lucie ne-a oferit, totuși, o experiență de viață,
oricât de oribilă și de animalică a fost.
E o moștenire
pe care Lucie mi-a lăsat-o
în inimă și în suflet.
Aceste sentimente
sunt pure și nepătate
de ură, de furie și toate celelalte,
fiindcă nu le-am lăsat să atingă amintirea Luciei.
Subtitrarea: Clara Lițescu