Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg satt i hagen hjemme da jeg fikk en telefon
om at datteren min Lucie hadde forsvunnet.
Min første reaksjon var: "Hvordan vet du at hun har forsvunnet?"
"Vi har ikke hørt fra henne på et par dager,
hun tar ikke telefonen, og vi har ikke fått e-post."
Hun jobbet i Japan.
Min første tanke var at det måtte være en rasjonell forklaring,
det må være en grunn til at hun ikke får tatt kontakt.
Politiet i Japan har bedt offentligheten om hjelp
med å spore opp en 21 år gammel britisk kvinne.
Lucie Blackman har ikke blitt sett
siden hun forlot baren der hun jobbet som vertinne.
Det var tre eller fire telefoner til.
Og jeg visste at noe hadde gått galt.
Den følelsen av fullstendig blind panikk
slår inn over deg.
Tokyo, verdens største storby.
Et fristende sted for mange, et mareritt for én.
Det har gått mer enn en uke siden Lucie Blackman forsvant.
Hvert år drar hundrevis av klarøyde unge jenter
mot Tokyos sterke lys.
Politiet etterforsker
om hun kan ha blitt bortført av en religiøs kult.
Japanske myndigheter jakter nå på en overgriper
som har lusket i Tokyos gater i flere tiår.
SAVNET: LUCIE BLACKMAN-SAKEN
Da Lucie sluttet på skolen, ville hun ut i verden,
som mange unge mennesker, for å reise.
Det er en fantastisk opplevelse.
Men jeg husker at Lucie sa: "Jeg vil reise til Japan."
Hun var fascinert av kulturen der.
Og jeg tenkte det ville bli en interessant opplevelse.
Japan har et image om å være gullende rent.
Landet der alle er høflige.
Det er ingen kriminalitet.
Hvis man mister lommeboka på t-banen, kommer noen med den.
Tokyo på 2000-tallet var et spennende sted å være.
Og det kom mange utlendinger hit for å jobbe.
Det var penger å tjene og mye moro å gjøre.
Ja, som resten av channel 4, er jeg i Japan.
Landets mest populære kulturelle eksportvare er Pokémon.
Konnichiwa og velkommen til Japanorama.
Bildet av et trygt og høflig Japan var så overveldende
at ingen mistenkte at det kunne være en mørkere bakside.
En venn av meg som driver et gjestehus kontaktet meg.
Han var bekymret for Lucie, en 21 år gammel jente
som bodde på gjestehuset og som han ikke fikk tak i.
Det var første gang han hadde opplevd noe slikt,
og han var ganske opprørt.
Og fra det anspente blikket hans
følte jeg at situasjonen var alvorlig.
3. JULI 2000 SAVNET I 3 DAGER
Det ble hvisket om det i japanske medier.
BRITISK FLYVERTINNE KIDNAPPET AV EN KULT
I begynnelsen var ingen klar over det.
Kanskje det var en liten gruppe utlendinger som visste
at noen hadde forsvunnet.
Jeg var kriminalreporter i Japan.
Sjefen min tok kontakt og sa: "Hei, gaijin!"
Det er et begrep for utlendinger.
Han sa: "Vi trenger deg. Denne saken involverer en gaijin."
Førsteinntrykket mitt var at hun dro til Thailand,
men hadde glemt å si det til noen. Sikkert ikke farlig.
Jeg dro til storbypolitiets hovedkvarter.
De brifet meg om alt.
TOKYO STORBYPOLITI
Jeg ledet Lucie-saken som politioverbetjent.
POLITIOVERBETJENT
TOKYO STORBYPOLITI
I begynnelsen var det mulig at hun bare hadde rømt,
så vi måtte få vite detaljer fra familien hennes
om hun hadde en grunn til å gjøre det.
På den tiden
var det mange utlendinger som ble for lenge eller jobbet ulovlig,
og de forsvant ofte uten varsel.
ASSISTERENDE FØRSTEBETJENT MASAHIKO SOEJIMA
Da jeg først hørte om det,
ante jeg ikke om det var en straffesak eller ikke.
SAVNET I 11 DAGER
Lucies far, Timothy Blackman, landet i Tokyo.
Politiet sier at de frykter at hun kan ha blitt kidnappet.
Jeg snakket med henne for tre uker siden.
En vanlig samtale fra en datter til faren sin.
"Hei, pappa. Jeg koser meg i Japan."
Nevnte hun noen bekymringer om livet sitt i Japan?
Hun sa at hun koste seg og at det er en fin by.
Noe hadde skjedd, og vi måtte få henne tilbake.
Alle tanker om at man ikke har erfaring
med å snakke til kamera og lignende,
blir glemt, for du prøver å finne barnet ditt.
Da Tim kom, var det masse journalister og folk.
Plutselig ble historien så mye større,
og veldig fort begynte alle å snakke om det.
Hva skjedde med Lucie Blackman?
Den tidligere flyvertinnen på British Airways forsvant 1. juli.
Japansk politi har bedt offentligheten om informasjon
om en 21-årig britisk kvinne som forsvant i Tokyo for 11 dager siden.
Men Tokyo er en svær by.
Med 27,5 millioner innbyggere,
er det som å lete etter nåla i høystakken.
Jeg møtte Tim Blackman og Sophie, Lucies lillesøster.
Jeg fikk inntrykk av at han var utrolig bekymret,
men at Tim også var en veldig prangende showman.
Han ville bruke sin karisma til å skape røre i ting
slik at noe ble gjort.
Han skal sørge for at
alle får ræva i gir og leter etter Lucie.
Jake forsto de japanske systemene,
og han var tospråklig, så det var en annen flott ressurs.
Jeg tror han hadde kontakter i politiet på grunn av jobben sin.
All informasjon er nyttig.
Vær så snill, ring oss.
Selv før han kom, lette politiet etter informasjon.
De søkte aktivt etter informasjon.
Tretti tusen plakater av Lucie Blackman henges opp i Tokyo.
Politiet følger opp telefoner fra publikum,
men de er usikre på om observasjonene er troverdige.
Hallo.
SAVNET
Lucie var vårt førstefødte barn,
og hun forandret livene våre fullstendig.
Hun var veldig spesiell i familien.
Lucie var veldig snartenkt.
Hun påvirket mange rundt seg.
Jeg tror alle som kjente henne da hun vokste opp
på en måte gikk i bane rundt lyset hennes
som om hun var midtpunktet.
Hun fant ut at en god måte å reise på
var å jobbe for et flyselskap.
Det var veldig stort.
Men hun var savnet, i fare.
Nå måtte vi finne Lucie.
AZABU POLITISTASJON
Jeg møtte Tim på vegne av politiet og forklarte situasjonen.
Jeg hadde ikke mye erfaring
med å snakke med folk fra andre land,
så jeg ble overrasket over spørsmålene hans på visse områder.
Han spurte meg om jeg hadde undersøkt sikkerhetskamera.
På det tidspunktet
forklarte jeg ham at det var lite overvåkningskamera i Japan
på grunn av personvernproblemer.
Han sa: "Mitsuzane, du tuller.
I London er det kameraer i hver gate,
og alle er laget i Japan."
Politiet reagerte som forventet. De var svært høflige.
Men noen kom frem til meg.
En engelsk fyr som var gift med en japansk kvinne,
og han sa:
"Siden Lucie ikke er japansk statsborger, blir det ingen politietterforskning."
Det sank virkelig inn.
Alarmklokkene ringte. Jeg tenkte:
"Vel, jeg må virkelig tenke på en måte
å få i gang en etterforskning på."
DEN BRITISKE AMBASSADEN
Så jeg tenkte at det første vi må gjøre er å få det ut i media.
Vi forlot politiet i går ettermiddag
med inntrykk av at
de følger alle spor i etterforskningen,
de ser bredere på det
og ser på alle muligheter nå.
Vi arrangerte en pressekonferanse for å prøve å øke profilen i Tokyo.
De måtte flytte pressekonferansen til sitt største auditorium
fordi alle i japansk media ville komme.
Jeg så på alle menneskene og sa til Sophie:
"Det er slik vi finner Lucie, Sophie.
De skal finne Lucie for oss."
Når det gjelder hva jeg føler nå…
Dere skjønner nok at det er søsteren min som er savnet.
Jeg vil bare at hun skal komme hjem.
Så hvis noen kan gjøre noe for å hjelpe,
blir jeg veldig takknemlig om de står frem.
Den britiske pressen var veldig interessert.
Japanske medier unngår spekulasjoner,
mens britiske medier raskt tok av,
med forskjellige teorier
og fant enhver person som ville snakke om emnet.
Enten de visste noe om Japan eller ikke.
Alt for å skape en god overskrift.
HAR EN MYSTISK KULT TATT DATTEREN VÅR?
Vi hørte at Lucie var i live,
og jeg ble fortalt at hun ble sendt på et skip til Hongkong.
At hun ble solgt for sex.
At hun hadde blitt tatt av en kult.
TATT AV EN KULT
SEXSLAVE
Lucie er en veldig skeptisk ung dame.
Tanken på at hun plutselig hadde blitt interessert
i en slags religiøs kult,
stemte ikke i det hele tatt.
Vi syntes det var latterlig.
Han skapte så mye oppmerksomhet rundt saken
at japanske myndigheter
og Tokyos storbypoliti måtte bruke masse folk på saken.
Vanligvis i forsvinningssaker
vil det brukes fire eller fem politibetjenter.
Men 100 personer? Det er ikke normalt.
Politiet begynner å sikte seg inn på Roppongi, stedet der Lucie jobbet.
Roppongi var som mange barer,
mange vertinneklubber.
Et ganske interessant natteliv.
Mange utlendinger, mye penger.
De hadde Goldman Sachs,
Lehman Brothers og alle de finansfolkene.
Det var som en fest, pengene fløt.
Roppongi begynte å skjønne det.
Det var folk som var villige til å bruke
en enorm mengde penger på en kveld.
Jeg jobbet i Casablanca,
samme vertinneklubb som Lucie Blackman jobbet i.
En liten, lite bemerkelsesverdig vertinneklubb.
Å være vertinne er vanskelig å forklare. Det finnes ikke noe tilsvarende i vesten.
Du går på en nattklubb full av eldre menn,
og du snakker med mennene og serverer dem drinker.
Det er ikke noe sex. Det er ikke sånn.
Det føltes ikke spesielt ekkelt eller vanskelig.
Jeg hadde gjort det gratis
i 20-årene,
å gå på barer og møte folk.
Du kunne tjene mye penger som vertinne.
Lønnen var rundt 50 amerikanske dollar i timen.
Og man fikk bonuser hvis man drakk mye alkohol.
Og du måtte bare jobbe fem eller seks timer.
Det kunne være en enkel, uskyldig jobb om du ønsket det.
Å jobbe som vertinne i Japan
tiltrakk jenter som ville ha en interessant opplevelse,
som virkelig ville leve livet.
Det var så mange uavhengige jenter
som ville reise.
Å møte folk som var så modige
og hadde en større visjon for livet,
var faktisk fantastisk.
"Dohan" er nok den delen av jobben som er mest tvilsom.
Så en "dohan" betyr at du spiser middag før du drar på jobb,
og så tar du kunden med deg inn på klubben.
De betaler bonusen for middagen og spanderer drinker.
Og alt blir lagt til regningen deres.
Jeg tror det var en utydelig grense. For å gå ut
av vertinneklubben alene med en kunde
på fritiden din…
Noen kunder vil anta mer i den situasjonen.
Jeg følte meg presset til å få inn flere kunder
eller å ha "dohan"-dater,
men jeg følte aldri
at jeg var i fare på klubbene.
Jeg tror at noen av de tingene som var farlige
skjedde utenfor klubbene.
Jeg jobbet som journalist i London for et dameblad,
og bladet var veldig interessert i vertinne-konsept.
Så jeg dro til Japan
for å se på vertinne-kulturen og prøve å finne ut mer om det.
Jeg følte at penger
var en stor faktor, og det var et maktspill mellom menn og kvinner.
Mennene hadde penger, mens kvinner ikke hadde det,
så derfor var mennene dominante.
Man kunne se seksuell politikk i spill på klubbene mens du så på.
POLITIOVERBETJENT TOKYO STORBYPOLITI
Det første teamet som var involvert i Lucie-saken fra begynnelsen
var Teramae-teamet.
Teamet vårt hørte fra dem at de hadde identifisert en mistenkt.
En japansk mann som ofte besøkte vertinneklubben i Roppongi,
inkludert Casablanca.
Så vi ble beordret til
å arrestere den mistenkte og finne ut
om han var uskyldig eller ikke.
Vi var redde for at den skyldige
skulle finne ut hva vi gjorde
og drepe henne dersom hun fortsatt var i live.
Vi ventet ved bilen hans før han dro på jobb,
og han ble med til avhør frivillig.
Vi tok ham og fulgte ham
til nærmeste politistasjon for å etterforske.
Fyren hadde alibi, som vi endte opp med å bekrefte.
Det var ikke den mistenkte
som tok Lucie.
Vi ble tvunget
til å begynne på nytt.
SAVNET I 15 DAGER
Etter en uke med Tim Blackman
er det tydelig at han er en hengiven far
som tror at datteren hans er i live et sted i byen.
Men han må finne henne så fort som mulig.
Dave Russell rapporterer fra Tokyo for Meridian Tonight.
Det ble tydelig at Tim hadde en plan.
Hvis du slutter å presse historien ut
…vil media finne noe annet å se på,
og plutselig er ikke fokuset på Lucie.
Han måtte få fokuset tilbake på Lucie så fort som mulig.
Han hengte opp plakater i gatene. Han ville ha dem på TV-en,
da ville alle gjenkjenne henne.
Tim og politiet i Japan hadde en kulturkollisjon.
Du kan henge opp skiltet på stolpen, men ikke der.
Vel, jeg tar dem ikke ned.
Arrester meg.
Lucie måtte bli funnet,
og enhver forelder ville prøvd å gjøre alt for å sørge for
at problemet blir løst.
Jeg ville ikke bli avfeid eller begrenset.
Tim hadde blitt helt utelatt.
Måten han gjorde ting på, som fikk politiet til å virke inkompetente,
gjorde dem veldig sinte.
I hans angst
og mistillit til det japanske politiet, som kommuniserte dårlig,
følte han at jo mer oppmerksomhet han rettet mot dem,
jo bedre ble resultatet.
SAVNET I 19 DAGER
Jeg innså at det kom til å bli G7-møte,
jeg visste at Tony Blair ville reise dit
og jeg visste at det var stor medieinteresse i Storbritannia.
Så vi utnyttet den situasjonen.
Statsminister Blair ankom Tokyo
for å legge sin vekt på saken
til den savnede britiske vertinnen Lucie Blackman.
Vi jobber tett med japanske myndigheter.
Vi appellerer til folk i Japan
som kan vite noe om å stå frem
og gi oss spor som vi kan følge opp,
for det er en tragisk sak.
Familien vet ikke sin arme råd.
Den japanske statsministeren sa:
"Det japanske politiet kommer til å ta den skyldige."
Vi tenkte at det var lett å si, men vanskelig å gjennomføre.
Vi følte presset selv.
Jeg følte at det var
en liten uoverensstemmelse i etterforskningsprosedyren.
Så etterforskerne våre begynte å handle på egen hånd.
Jeg kaller dem Suppon-etterforskere,
etterforskere som aldri gir seg.
Vi tenkte det var bedre å starte etterforskningen fra begynnelsen
i stedet for å kaste bort tid på avledninger.
SERSJANT TOKYO STORBYPOLITI
Kuku er iherdig og utholdende.
Når han biter, slipper han ikke taket. Som en suppon.
Vi jobbet netter for å gjennomgå de daglige rapportene
som hovedteamet hadde arkivert.
Vi sjekket alt i dem.
Mens jeg sjekket rapportene
for å forstå hvordan etterforskningen hadde blitt utført,
fant jeg en rapport
fra Roppongi-området der det var mange klubber.
En utenlandsk vertinne som jobbet på en klubb
hadde blitt invitert av en stamkunde til å kjøre en tur til kysten.
Men hun mistet bevisstheten
og sov i mange timer.
Da hun våknet, hadde hun hodepine.
Hun trodde hun hadde blitt dopet ned.
Det stod sa at klubbens leder, som kom med informasjonen,
var en upålitelig fyr.
Ingen burde stole på det han sier.
Etter å ha lest dette, tenkte vi at det var sprøtt.
En sånn person kan gi en legitim ledetråd.
Dette passet definitivt med Lucie Blackman-saken.
Så de gikk gjennom de gamle rapportene
og gravde opp sakene for å se om de fant sammenhengen.
Bortsett fra at politiet på lokalt nivå
aldri tok de rapportene seriøst.
Så selv om det kom en klage,
ble det aldri etterforsket.
Vi fant klubbeiere som rapporterte
at jenter hadde opplevd det samme for tre år siden mens de jobbet der.
Det dukket opp sånne historier
her og der.
ASSISTERENDE FØRSTEBETJENT TOKIE MARUYAMA
Så vi bestemte oss for å snakke med hver eneste ansatt
fra alle klubbene.
I begynnelsen ville ikke damene som jobbet på klubbene,
stå frem.
Hver tredje måned kom politiet,
og vertinnene som ikke hadde visum
måtte gå ut bakdøren.
Det føltes som en veldig sårbar situasjon for de jentene.
Utenlandske vertinner som slet
var i stor fare hvis de gikk til politiet,
for det var sannsynlig at politiet ville arrestere dem
for brudd på visumet.
Det er ingen grunn til å gå til politiet hvis du var offer som vertinne.
Vi kunne ikke snakke med dem på jobb,
så vi stoppet dem på gaten
og stilte dem spørsmål der.
Men til slutt sto flere kvinner frem
fordi de ville hjelpe oss å finne Lucie.
Til slutt
oppdaget vi at mange av disse kvinnene hadde lignende opplevelser.
Dette var konsekvente rapporter om vertinner
som hadde blitt dopet ned og muligens voldtatt av en rik, japansk mann.
De fleste kriminelle endrer ikke metodene sine.
Selv innbruddstyver pleier ikke å endre måten de bryter seg inn.
Det er en vane.
De vanene endrer seg ikke.
Han kjørte dem i luksusbiler
som Porsche, Mercedes Benz
og så videre.
De skulle dra til et sted med havutsikt
og spise middag.
Og han brukte dop.
Ofrene sa de følte at de hadde blitt dopet ned.
De våknet med en følelse av ubehag i hele kroppen.
Noen kastet opp.
Noen sa at det føltes som det brant.
Jeg syntes synd på dem.
Så med mange andre vitnesbyrd
fra japanske og utenlandske vertinner,
oppdaget de at det har vært en seksuell overgriper
løs i Roppongi i årevis, og han har aldri blitt tatt.
Han har aldri blitt stilt for retten.
SAVNET I 52 DAGER
Familien har bestemt seg for å tilby en dusør på
halvannen millioner yen for ny informasjon
som leder til at vi finner Lucie.
Fra vårt ståsted
var det nok et øyeblikk hvor vi fikk saken på fjernsynet.
Folk trodde jeg gjorde det fordi jeg elsker å bli intervjuet.
Jeg ville bare at oppmerksomheten for å finne Lucie skulle fortsette,
og den eneste måten å gjøre det på var å mate dyret.
Det var mange fra pressen rundt Tim.
Vi tenkte at
han kunne avsløre noe
som kunne hindre etterforskningen.
Etter sju til åtte uker
begynner dette å bli en veldig stressende situasjon.
Faktum er at jeg fortsatt ikke har fått
informasjon fra politiet om fremgangen deres,
siden de fortsatt anser saken som ekstremt sensitiv.
Jeg sa alltid:
"Etterforskningen utvikler seg jevnt.
Jeg kan ikke fortelle om det ennå."
Japanerne syntes jeg var litt frekk.
Og jeg fremstod nok sånn fordi jeg ikke
hadde tid eller mental kapasitet
til å følge protokollene deres.
Jeg var i en ganske forskrudd mental tilstand.
Det var en langhelg,
og det var mye fyrverkeri på gang.
Vi bare sto der og så på fyrverkeriet,
og alle feiret og koste seg.
Men det gjorde ikke Tim.
Jeg begynte som journalist som fulgte etter ham.
Jeg stakk et kamera i nesa hans og han ba meg om å stikke av.
Etter hvert begynte Tim å stole på meg.
Vi var begge i et fremmed land.
Vi prøvde å finne ut hva vi kunne gjøre for å finne Lucie.
Jeg fikk telefoner midt på natta.
Vil du gå en tur, for jeg får ikke sove?
Men han var åpenbart trøtt.
Det tar på. Det tok virkelig på ham.
Og jeg begynner å føle meg ganske utslitt og trøtt.
Dagene ble til uker, og dette fortsatte og fortsatte.
En følelse av håpløshet kommer.
Man begynner å lure på hva man kan gjøre nå.
Takk. Ok.
Og jeg er faren til Lucie Blackman,
den unge britiske jenta som har forsvunnet i Japan.
Vi hadde fått ideen om å starte et spesifikt telefonnummer
slik at de europeiske eller vestlige jentene som var der ute
kunne snakke direkte til oss.
Sjansen for at de hadde informasjon var ganske stor.
Tokyo-politiet forsto ikke helt
hvorfor, eller hva vi forventet å få ut av det.
De var veldig imot ideen om at vi ville få
informasjon ved å ordne en tipstelefon, men de kunne ikke stoppe oss.
SAVNET I 62 DAGER
Beskjeden fra moren og broren var enkel.
"Gratulerer med dagen, Lucie."
Tusen ballonger ble sendt opp på himmelen
for å markere den savnede flyvertinnens 22-årsdag.
Det er så Lucie husker at vi ikke har glemt bursdagen hennes,
for hun fyller 22 i dag.
Hun har alltid elsket bursdagen sin og laget oppstyr.
Og jeg vil at hun skal vite
at vi ikke har glemt det, hvor enn hun er.
Vi hadde oppdaget flere rapporter
om en mann som tok vertinner med på en kjøretur
for så å dope dem og forgripe seg på dem.
Et av ofrene var Jessie fra Australia.
Hun hadde opplevd det tre år tidligere.
ASSISTERENDE FØRSTEBETJENT TOKYOS STORBYPOLITI
Hun hadde skrevet
mannens navn og mobilnummer
i sin gamle notatbok,
som hun la igjen i Australia.
Notatboken kom fra Australia.
Vi ba faren hennes
om å sende notatboken tilbake til Japan for å se den med våre egne øyne.
Hun hadde blitt så sint at hun hadde klusset ut hele nummeret.
Vi holdt den opp mot lyset for å prøve å tyde tallene.
Navnet "Yuji Honda"
og mobilnummeret hans, som sluttet på 3301, var skrevet i notatboken.
Så vi begynte å sjekke
numrene som hadde blitt ringt fra den telefonen.
ANROPSFAKTURA
Nummeret var fortsatt i bruk.
Vi fikk tak i telefonloggen til nummeret.
Vi fant omtrent ti telefonnumre som den hadde ringt til.
Og ett av de numrene
tilhørte Lucie.
Det er en veldig solid ledetråd. Det er et stort steg fremover.
Dette er første gang de har vist
at personen de mistenker for kidnappingen av Lucie Blackman
faktisk er knyttet til henne, at de har hatt noe kontakt.
Den mistenkte hadde skapt
mange falske identiteter som ikke kunne spores til ham.
Vi ba mobilselskapet om å foreta et lokasjonssøk
for å finne ut hvor innringeren var.
Nøyaktig klokken tre
ble en samtale plukket opp av en antenne nær Tokyo Tower.
TOKYO TOWER ANTENNE 01
Ett minutt og fem minutter senere
ble signalet plukket opp av en antenne i en helt annen posisjon.
Etter ytterligere fem minutter
plukket en antenne i vest opp en samtale.
Fem minutter senere plukket en antenne i øst opp en samtale.
Ingen bil
kan kjøre så fort fra et sted til et annet.
Det var et mysterium.
Så tenkte jeg
at hvis fire antenner plukket opp samtaler i fire retninger,
var det en mulighet for at vedkommende
ringte fra et overlappende område.
Dette skjedde i år 2000.
Det er ikke som i filmer
hvor man kan finne nøyaktig hvor telefonsamtalen kom fra.
Man kan koble den til et generelt område.
De klarer å spore samtalen til et eksklusivt område kalt Akasaka.
Det ser ut som samtalen kom fra et sted kalt Moto-Akasaka Towers,
som er en veldig dyr boligblokk
med overvåkningskameraer og alt det der.
Man kan ikke bare gå inn uten tilgang.
Vi viste politiskiltene våre til vakten.
I sjette etasje ble to rom brukt
av et firma kalt Plant Orihara.
Vakten sa at eieren er en uvanlig person.
Han gikk rett forbi vakten,
han hilste aldri,
men så alltid ned og viste ikke ansiktet sitt.
Han kjørte mange utenlandske luksusbiler.
Porsche, Mercedes-Benz, Aston Martin, Rolls-Royce.
Alle bilene nevnt i vitnesbyrdene var der.
Jeg visste ikke om P. Orihara var et utenlandsk navn eller et firma.
Det var ingen informasjon.
Navnet på beboeren var ikke oppført.
Og de tror dette er vår mistenkte,
men de har ikke nok bevis til en ransakelsesordre.
De driver bare med antagelser, så etterforskningen stopper der.
De kan ikke gå lenger.
Blant vertinnene vi snakket med
var noen få kvinner villige til å uttale seg.
En av dem var Monica fra England.
Jeg tror det var en mann som kalte seg Koji.
Det var 10. oktober i 1997.
Hun møtte en kunde som het Koji i Roppongi,
og de kjørte til en feriebolig
med utsikt over havet.
Hun husket en rekke palmetrær,
og Zushi Marina
var det eneste stedet i området med palmetrær.
Hun kunne kanskje komme på flere detaljer,
så vi dro sammen til Zushi Marina.
Zushi Marina ligger en halvtime utenfor Tokyo,
hvor det er flere luksusleiligheter.
Det er i et veldig dyrt område for de rike og velstående.
Hun var sikker på at det var her.
Hun ble tatt med til den ferieboligen.
Vi kjørte rundt på stedet,
hun trodde det kunne være bygning fire eller syv,
men hun kunne ikke bekrefte noe.
Jeg husker at vi dro til en restaurant i nærheten
og viste bildet av Lucie til en servitør.
Hun fortalte meg at hun var sikker på at det var den kvinnen
som kom dit den 1. juli.
LUCIE JANE BLACKMAN (21) 175 CM, MIDDELS BYGD, OVALT ANSIKT
Da jeg spurte om hun var alene,
sa hun nei, hun var med en mann.
Jeg ville ha en liste over beboerne i Zushi Marina.
Jeg snakket med nestlederen.
Jeg forklarte at det hastet, og han forsto.
SERSJANT RYO HATASHITA
TOKYO STORBYPOLITI
Jeg måtte utelukke dem én etter én.
Jeg visste det ville bli vanskelig og tidkrevende arbeid,
men vi måtte redde personen så fort som mulig, om hun levde.
Vi gikk gjennom alle uten å finne noen mulige mistenkte,
men magefølelsen min sa at en av dem var mistenkelig.
Så jeg lette etter en mann
som hadde mange luksuriøse utenlandske biler.
En person kalt "Obara" dukket opp.
Da jeg hørte det,
husket jeg
at vi i Moto-Akasaka Towers
hadde sett et firma som het Plant Orihara.
O BARA
Kanji-tegnet Obara…
ORI HARA
…kan også tolkes som Orihara.
Jeg fikk gåsehud og skalv.
Dette er et stort øyeblikk for etterforskningen,
for det er første gang de ser sammenhengen.
A310 JOJI OBARA
Politiet har endelig et navn.
Vi fant ut at Joji Obara
hadde blitt arrestert i Wakayama
for å kle seg som kvinne
og filmet i hemmelighet på et dametoalett.
Jeg snakket med betjentene som jobbet med saken,
og jeg spurte dem om hvordan han var.
De sa han var ganske motvillig.
Da han ble arrestert,
nektet han å ta bilde.
Han snudde ansiktet vekk og ville ikke samarbeide.
Jeg ba om at bildet skulle fakses til meg.
Faksmaskinene var av dårlig kvalitet, så bildet var mørkt.
Så vi samlet omtrent 100 bilder av mistenkte
og viste dem til ofrene.
Både Monica og Jessie
pekte ut Obaras bilde uten å nøle.
For første gang
hadde vi et ekte navn til alle pseudonymene.
Nå hadde de et ansikt på den mistenkte, og de innså at
hvis han holder Lucie Blackman som gissel,
har de ikke tid, og de må skynde seg.
SAVNET I 103 DAGER
Vi kunne ikke ta ham for noe med Lucie,
men vi hadde nok til å arrestere ham
basert på andre ofre.
Klokken seks om morgenen var vi allerede i posisjon.
FØRSTEBETJENT TADASHI NAITO
Etterforskerne er alltid nervøse når de skal arrestere noen.
Jeg var veldig nervøs.
Vi hadde to vakter ved nødutgangen,
to vakter ved vinduet
og én vakt ved døren.
Det var omtrent syv vakter totalt.
Jeg ble varslet om at den mistenkte hadde våknet fordi TV-en var på.
Så jeg fortsatte å overvåke situasjonen.
Han gikk alltid ut for å kjøpe en avis rundt klokken syv,
så jeg tenkte at det ikke var nødvendig å storme inn.
Obara virket ikke som en hissig person.
Jeg trodde ikke han ville bli voldelig.
Men jeg var redd for at han skulle hoppe ut av vinduet.
Det var alt jeg tenkte på.
Like før klokken sju åpnet døren seg.
Han ble sjokkert da jeg spurte ham om han var Obara.
Han svarte at det var ham.
Jeg tror han visste at han snart ville bli arrestert.
Joji Obara, direktøren i et eiendomsforvaltningsfirma,
ble arrestert i morges.
Politiet sier at Obara ofte ble sett i området
der 22 år gamle Lucie fra Kent jobbet.
Vi hørte at det var en mistenkt, og så
kort etter hørte vi at noen hadde blitt arrestert.
Det var store nyheter.
Dette var mannen som kanskje visste hvor Lucie var.
Joji Obara var en playboy som hadde arvet mye penger.
Han var en veldig rik mann, fra faren sin,
men var kjent av alle naboer for å være en einstøing.
Han eide flere eiendommer,
og politiet begynte å gjennomsøke alle eiendommene hans.
Trekk unna.
Jeg hadde ansvaret for åstedet i Zushi Marina nr. 4.
Vi fant mye
dop og alkohol.
Det jeg husker godt
var metallkroken i taket.
Jeg husker at jeg lurte på
hva slags metallkrok det var.
Jeg ledet ransakingen av Moto-Akasaka Towers.
Det mest minneverdige var notatboken hans.
Jeg vet ikke når han skrev det,
men i ett innlegg sto det at han skulle bli ond,
at han skulle vie seg til ondskap.
Han endret væremåten ved å tenke på å bli skikkelig ond
og forvandlet seg til et slags monster.
Så etter at Joji Obara ble arrestert,
raidet politiet flere av eiendommene hans i Tokyo
fordi han var en slags eiendomsmagnat.
Det inkludert leilighetskomplekset ved Zushi Marina,
hvor han lokket mange av ofrene sine.
Vi konfiskerte mange videokassetter,
og jeg snakker ikke om bare to eller tre.
Videokassettene var merket med navn, men ikke fulle navn.
Hva enn Obara gjorde mot disse kvinnene, ble tatt opp på video.
Jeg tror ikke det er noe jeg bør snakke om igjen.
Politiet fant…
…over 400 VHS-opptak av kvinner,
tilsynelatende i koma,
liggende på senger mens han forgrep seg på dem.
Det er som i skrekkfilmer.
Vi fant ut at metallkrokene i taket…
…ble brukt til å løfte bena til ofrene.
Han ser ikke på folk som folk,
men som dukker.
Jeg hadde aldri sett en sak…
Jeg hadde aldri sett noe så avskyelig.
Jeg hadde aldri forestilt meg at det fantes folk som ham.
Det var så mange,
og etterforskerne måtte gå gjennom dem én etter én.
Men på de båndene fantes det ikke noe med Lucie Blackman.
Målet vårt var å finne Lucie.
Så jeg følte presset.
Men med så mange bevis mot ham, trodde jeg vi hadde en sjanse.
Mens jeg snakket med ham,
følte jeg at han var en veldig forkvaklet person.
Han nektet for alt om forbrytelsene sine.
Selv da jeg viste ham bevis,
insisterte han på at alt var skuespill.
Alle fikk betalt.
Han kom med sånne unnskyldninger. Men det var alt han innrømte.
Obara benekter kjennskap til Lucie.
Han nekter for å ha møtt henne eller å ha hatt kontakt med henne.
Fokuset i etterforskningen
må baseres på bevisene de har.
Obara hevder at all sex på opptakene er frivillig.
Så nå må de identifisere noen av ofrene som vil stå frem
og bekrefte at det ikke var frivillig,
men at de var ofre.
Da kan de bygge en sak mot ham.
Da jeg så videobeviset,
tenkte jeg at forbrytelsen kunne sammenlignes med en drapssak.
For kvinner er seksualforbrytelser like ille som drap.
SERSJANT TOKYOS STORBYPOLITI
Jeg husker at vi satte opp et analyseteam i et stort rom.
Det er et rom med plass til dusinvis av mennesker.
Vi hadde for få ansatte,
så vi måtte sende unge betjenter fra opprørspolitiet for å hjelpe teamet.
Ofrene forandret seg,
men de så de samme forbrytelsene om og om igjen.
Flere av de unge betjentene
fikk psykiske sammenbrudd.
Jeg dro hjem til noen av ofrene
og intervjuet dem.
De våknet og visste ikke at noe hadde skjedd med dem.
Det var det alle sa.
Men vi hadde bevis for at noe hadde skjedd.
Det vanskeligste var å vise dem det.
De holdt for øynene.
En person sa: "Si at det ikke var meg. Var det meg?"
Noen sa: "Det var i fortiden og jeg vil ikke gå videre med det."
Ett offer blødde neseblod.
Hun må ha lidd.
Jeg forklarte at vi måtte arrestere og straffe ham,
og for å gjøre det,
trengte vi deres hjelp.
Obara måtte ikke slippe unna.
Det var det vi følte.
Og det var det jeg prøvde å forklare ofrene.
Det var den eneste måten.
Så politiet må vise at sexen ikke var frivillig.
Hvis noen blir dopet ned, kan de ikke samtykke til samleie.
I Japan kalles det kvasi-voldtekt.
Og de er ganske overbevist
om at han har brukt kloroform på et av ofrene sine.
Så de får en kriminaltekniker til å se på alle videokassettene.
Han brukte et håndkle og en brun flaske
og helte væske fra flasken.
Han la den på offerets ansikt.
KRIMINALTEKNIKER KEIZO HARAFUJI, PH.D.
Det var alltid håndklær over alles ansikt.
Blant de beslaglagte gjenstandene var det sovemiddel,
eter og kloroform i store mengder,
og mange andre stoffer som har
en søvnfremkallende effekt.
Da jeg så på opptakene,
la jeg merke til en spesiell kvinne.
Plutselig
begynte hendene hennes å skjelve.
Jeg lurte på hvorfor hendene beveget seg selv om hun var bevisstløs.
Kloroformforgiftning kan føre til akutt hepatitt
som kan føre til leverencefalopati.
Dette har et karakteristisk symptom som kalles flaksende skjelvinger.
Da jeg undersøkte offerets situasjon,
fant jeg ut at hun var 21 år gamle Carita,
og at hun hadde gått bort.
Carita Ridgway, som var 21 år gammel som Lucie,
forsvant åtte år tidligere, i 1992.
Jeg møtte Caritas søster Samantha.
Begge hadde reist i Japan og Australia før.
Begge var ganske eventyrlystne.
Og så dro Sam for å undervise i engelsk i Tokyo.
Søsteren Carita fløy til henne, men hun fant ingen jobb.
Så hun bestemte seg for å jobbe midlertidig som vertinne.
En dag ble Carita kjørt til et sykehus
av en mann som sa at hun hadde blitt matforgiftet.
Legene kunne ikke forstå hva som skjedde med henne.
Kroppen hennes holdt på å få organsvikt.
Etter en uke på sykehuset
måtte de skru av respiratoren.
Men politiet ville ikke gjøre noe på det tidspunktet,
for de sa at hun døde av matforgiftning.
De mistenkte ikke at det var en forbrytelse.
Det ble ingen obduksjon.
Men heldigvis beholdt de en prøve av Caritas lever.
Etter Obaras arrestasjon la politiet to og to sammen, og de
undersøkte leverprøven og fant kloroform.
Da kunne de arrestere Joji Obara for bortføringen
og drapet på Carita Ridgway.
Men mysteriet om hva han hadde gjort med Lucie gjenstod.
Han hadde åpenbart ødelagt
opptaket han hadde av det han hadde gjort mot Lucie.
Det var fortsatt vanskelig å ta ham for bortføringen på Lucie Blackman.
SAVNET I 134 DAGER
Tim Blackman og datteren er ennå usikre på hva som har skjedd med Lucie.
22-åringen forsvant i Tokyo i juli mens hun jobbet som barvertinne.
I en uttalelse har Joji Obara, som ble arrestert for en måned siden,
avslørt mer informasjon,
men benekter å ha vært involvert i forsvinningen.
Nå innrømmer han at han møtte Lucie på klubben i Casablanca.
Vi vet at det var rundt en uke før hun forsvant.
Han har en historie like lang som armen din
med bortføringer av vestlige blonde jenter,
og plutselig forsvinner Lucie en uke senere.
Håpet om at arrestasjonen av Obara skulle føre Lucie tilbake til oss
var kortvarig, for det begynte å se ganske
fælt ut etter det.
Du er så nedslått at du ikke kan skille mellom…
…glede, lettelse, depresjon, angst eller…
…dyp fortvilelse.
Alt er et kaos av følelser.
Vi hadde fortsatt hovedfokus på Lucie.
Vi måtte analysere alle bevis
for å redde henne.
Obara hadde for vane å samle på ting,
og hadde mange kvitteringer i leiligheten.
Bevisanalyseteamet undersøkte dem nøye,
og lagde en tidslinje over Obaras handlinger.
Han hadde kvittering for alt.
De klarte å rekonstruere,
ved hjelp av kvitteringene, hvor han hadde vært den dagen.
Analyseteamet antok at den 1. juli, rundt kl. 15.00,
møtte Obara Lucie og dro til Zushi.
På vei til Zushi
stoppet Obara og Lucie på en restaurant nær yacht-havnen i Zushi Marina.
Dette ble bekreftet av assisterende førstebetjent Asano.
1. JULI 2000
Så om kvelden, rundt kl. 17.00,
dro de til Obaras leilighet i Zushi Marina.
Det var her sporene etter Lucie slutter.
2. JULI 2000
Mellom natten den 2. juli og morgenen den 3. juli,
kjørte Obara tilbake til Tokyo.
Den 4. juli
handlet Obara mye.
Den 5. juli besøkte Obara en leilighet i Blue Sea Aburatsubo,
en av mange leiligheter han eide.
Neste dag
klaget en beboer til bestyreren om støy fra Obaras leilighet.
Og blant kvitteringene finner de et merkelig kjøp.
En motorsag, sement og et telt.
Og de begynner å skjønne at
det antagelig ble brukt til å dekke over forbrytelsen.
Analysen ledet oss til konklusjonen om at…
…Lucie mistet livet om natten 1. juli.
I løpet av de neste dagene
ble liket hennes transportert fra Zushi Marina til Blue Sea Aburatsubo.
Og det var stor sjanse for at hun ble partert der.
Etter å ha analysert ulike bevis,
hadde vi ikke noe annet valg enn å trekke den konklusjonen.
I Lucie-saken
ville vi ha gode bevis,
men vi hadde bare indisier på at han gjorde det.
Vi trengte håndfaste bevis for å bygge en sak for Lucie,
men uten et lik
kunne vi ikke sikte ham for drap.
Aktoren sa at det ville bli vanskelig
å bygge en sak uten en tilståelse,
så vi visste at vi måtte finne liket uansett hva.
POLITIOVERBETJENT TOKYO STORBYPOLITI
Vi begynte med å se etter steder
hvor det kunne være et lik gjemt i området.
Vi ante ikke hvor hun kunne være.
Det kunne ikke være så langt fra leiligheten i Aburatsubo.
Ledelsen foreslo
å gi oss en siste uke til å lete.
Når uken var over, ville de avslutte.
Jeg hadde vondt i magen.
Jeg sa til mennene mine at dette var vår siste sjanse.
Jeg fryktet
hva som ville skje om vi ikke fant henne.
Vi var nødt til å få ham dømt til fengsel.
Det var det jeg følte.
ASSISTERENDE FØRSTEBETJENT TOKYOS STORBYPOLITI
På de stedene vi måtte lete
var det farlig terreng.
Vi gjorde det over flere dager
til vi var skitne og stinket.
9. FEBRUAR 2001 SAVNET I 223 DAGER
Vi dro til kysten kl. 08.15 om morgenen.
Det var noen huler der.
Jeg stolte på magefølelsen min.
Området var fullt av ting som hadde blitt skylt i land.
Så jeg ryddet bort alt inne i hulen.
Da det var ryddet,
så vi er badekar.
Jeg snudde det.
"Dette er kjøttetende insekter", sa jeg.
Jeg ryddet området og fortsatte å grave rundt der.
Først så det ut som en stor striesekk,
men da jeg åpnet den,
visste jeg at det var Lucie.
Jeg sto i et steinete område nær hulen
da telefonen min ringte.
Jeg hørte Nozoes stemme si: "Det er her!"
Jeg forstod ikke hva han sa.
Så jeg sa: "Vent der. Jeg kommer bort nå."
En stor flokk glenter hadde samlet seg over åstedet
og lagde masse lyd.
De kjente lukten av død og sirklet rundt på himmelen.
Tidlig om morgenen den dagen de fant liket,
tenkte jeg at jeg måtte ringe Tim.
Jeg oppdaterte ham, for Tokyo-politiet gjorde ikke det.
Jeg husker bare…
…en lang pause da jeg sa det til ham, og…
Den samtalen forblir i hodet mitt.
Jeg husker nøyaktig hvor jeg var. Jeg sto i en bakgate,
og det var en regnfull dag.
Det var Jake, han sa: "Vel, de har funnet henne."
Jeg var håpefull hele tiden,
helt til det øyeblikket, da…
Og 20 minutter senere ringte den japanske tolken meg og sa:
"De har fått tannlegejournalen, det er definitivt Lucie."
Jeg bare sto i gaten og skrek.
Det var første gang jeg faktisk
forstod at Lucie kunne være død.
Jeg elsker Lucie så høyt.
For den fantastiske og vakre personen hun var,
både på innsiden og utsiden.
Hun sa aldri et uvennlig ord om noen,
og fikk alltid folk til å føle seg spesielle.
Hun var elsket av så mange.
Hvordan kan noen gjøre noe så grusomt,
så umenneskelig og så ondt?
Når Lucies morder blir dømt for forbrytelsen,
tilsier rettferdigheten at han tilbringer resten av sitt liv i fengsel,
og tenker over hvor alvorlige forbrytelsene hans er.
Nå kan vi sikte ham for drapet på Lucie.
For ofrenes skyld burde han få den strengeste straffen.
Jeg kan ikke si noe om hvordan rettssaken vil utvikle seg.
Men hvis det var han som drepte Lucie,
håper jeg han aldri får se dagslys igjen eller tar et åndedrag til.
JOJI OBARA SIKTES FOR BORTFØRING OG VOLDTEKT MED DØDEN TIL FØLGE
OG FOR Å HA KVITTET SEG MED LUCIES LIK,
SAMT VOLDTEKT SOM FØRTE TIL CARITA RIDGWAYS DØD.
Vi satt i rettssalen, og Obara satt der borte.
Det føltes helt uvirkelig.
Jeg hadde ikke mer å bli emosjonell over.
DET ER KUN BEVIS NOK TIL Å SIKTE OBARA
FOR ÅTTE AV DE 400 SAKENE HAN ER MISTENKT I.
Hvis jeg la hele mitt livshåp på at han ble funnet skyldig,
forbereder jeg meg bare på en ny katastrofe.
OBARA FÅR EN LIVSTIDSDOM FOR CARITA RIDGWAYS DØD
OG ÅTTE ANDRE VOLDTEKTER.
MEN HAN FINNES IKKE SKYLDIG I ALLE ANKLAGENE OM LUCIE.
Dommen i retten i dag har vist at
Lucies liv ikke var forgjeves.
Lucie sørget for rettferdighet for Carita Ridgway
og åtte andre voldtektsofre
som tappert sto frem for å støtte saken.
Men dessverre fikk vi ikke rettferdighet for Lucie i dag.
Jeg var så skuffet.
Jeg kunne ikke tro at han ble frikjent.
Etterforskerne på den tiden var bare sinte.
Han hadde gjort så fæle ting.
Ja?
Kan du bare bekrefte hva du planlegger å gjøre som neste steg?
Vi har klargjort vårt standpunkt om at vi tror
at familien vår fortjener rettferdighet for Lucie,
og at de burde vurdere en anke.
Politiet hadde mange forskjellige
tråder, men de hadde ikke laget en sterk nok sak.
Og det de gjorde da Blackman anket,
var å gjøre saken sterkere.
I APRIL 2007 ANKES SAKEN.
Vi la ned alt vi hadde av blod, svette og tårer i den.
Vi gjorde det vi måtte gjøre.
16. DESEMBER 2008 BLIR OBARA FUNNET SKYLDIG
I Å HA PARTERT OG GJEMT LUCIES LIK.
LIVSTIDSDOMMEN KAN IKKE OMGJØRES
I dag har sannhet, ære og rettferdighet seiret,
ikke bare for Lucie, men for alle ofre for voldelige seksualforbrytelser.
Han har fått livstid i fengsel, og rettferdigheten har seiret.
I 2010 hadde jeg en sjanse
til å besøke Lucies grav og vise min respekt.
Så jeg dro til England.
Jane serverte ettermiddagste,
det var første gangen for meg.
Jeg hørte det var en form for gjestfrihet,
og jeg ble veldig imponert av varmen hennes.
Lucie er begravd på en kirkegård.
Navnet hennes var skrevet på steinen.
"Et stjerneskudd på himmelen",
sto det på gravsteinen.
Det at Lucie kom fra et annet land for å jobbe her,
og så ble offer for en slik forbrytelse,
har etterlatt visse følelser i hjertet mitt.
Hvert år siden har vi dratt dit for å hedre ånden hennes
og be om at hun hviler i fred.
Vi har besøkt stedet de siste 20 årene.
Det skjer ikke så ofte.
På en merkelig måte
har Lucie gitt oss en opplevelse av livet,
selv om det har vært grusomt og forferdelig…
Det er en slags
arv som Lucie har etterlatt
i hjertet og sjelen min.
Og de følelsene er
veldig rene og urørte
av hat, sinne og alt det andre.
For jeg har holdt det unna minnet om Lucie.
Tekst: Tina Schultz