Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Seděl jsem doma na zahradě a někdo mi najednou zavolal
a řekl, že se moje dcera Lucie ztratila.
Moje první reakce byla: „Jak víš, že se ztratila?“
Už pár dní se nám neozvala.
Nebere telefon a nedostáváme od ní žádné e-maily.
Pracovala v Japonsku.
Hned mě napadlo, že musí být nějaké racionální vysvětlení
nebo důvod, proč se neozývá.
LUCIE JANE BLACKMANOVÁ (21)
Japonská policie požádala veřejnost o pomoc
při hledání 21leté Britky.
Naposledy byla viděna,
jak opouští bar, kde pracovala jako hosteska.
Volali mi tři nebo čtyři další lidi.
Došlo mi, že je něco špatně.
Zachvátil mě pocit
naprosté slepé paniky.
Tokio, největší metropole světa.
Pro mnohé lákavé místo, pro jednu však noční můra.
Od zmizení Lucie Blackmanové uplynul více než týden.
Každý rok stovky a stovky mladých dívek míří za světly velkoměsta
do Tokia.
Metropolitní policie
vyšetřuje spojení s náboženskou sektou.
Japonské úřady jsou nyní na lovu sexuálního predátora,
který číhá v ulicích Tokia už desítky let.
POHŘEŠOVANÁ: PŘÍPAD LUCIE BLACKMAN
TOKIO, JAPONSKO
Když Lucie dokončovala školu, jako mnoho mladých lidí
chtěla vyrazit do světa a cestovat.
Je to fantastický zážitek.
Ale vzpomínám si, jak říkala: „Chci jet do Japonska.
Tamní kultura mě fascinuje.
A byla by to zajímavá zkušenost.“
Japonsko má neposkrvněnou pověst.
Všichni tu jsou slušní.
Není tu kriminalita.
Když v metru ztratíte peněženku, vrátí se vám.
Tokio na začátku tisíciletí bylo lákavé.
Jezdilo sem pracovat hodně cizinců.
Vydělávali peníze a bavili se.
Ano, jako zbytek kanálu 4 jsem v Japonsku.
Nejznámějším kulturním symbolem Japonska v zahraničí jsou Pokémoni.
Konničiwa. Vítejte u Japanoramy.
Představa o bezpečném a slušném Japonsku byla silná.
Nikdo netušil, že by zde mohlo být i temné podsvětí.
JOJOGI, TOKIO
Zkontaktoval mě kamarád, který vede penzion.
Říkal, že se strachuje o 21letou dívku jménem Lucie,
která v penzionu bydlí, a že se s ní nemůže spojit.
Ještě nikdy se mu nic takového nestalo.
Byl velmi rozrušený.
Z jeho napjatého výrazu
jsem vycítil, že je situace vážná.
3. ČERVENCE 2000 POHŘEŠOVANÁ 3 DNY
V japonských médiích se šeptaly různé věci.
BRITSKÁ STEVARDKA UNESENA SEKTOU
Ale zpočátku, když ještě nikdo nevěděl…
Možná byla skupinka cizinců, kteří věděli,
že někdo zmizel.
Dělal jsem v Japonsku reportéra.
Můj šéf se na mě obrátil a řekl: „Hele, gaidžin,“
což je výraz pro cizince.
Řekl: „Potřebujeme tě. Tenhle případ se týká gaidžin.“
Nejdřív mě napadlo, že jela do Thajska,
ale jen to zapomněla někomu říct.
Jel jsem na centrálu metropolitní policie.
Všechno mi vysvětlili.
TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Jako komisař jsem měl Luciin případ na starosti.
KOMISAŘ AKIRA MITSUZANE
TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Ze začátku bylo možné, že prostě utekla, a tak jsme od její rodiny
potřebovali podrobnosti ohledně toho,
jestli k tomu nemohla mít nějaký důvod.
Tehdy
tu byla spousta cizinců, kteří překročili délku víza
nebo zde pracovali ilegálně, a ti se často pohřešovali.
ASISTENT INSPEKTORA MASAHIKO SOEDŽIMA TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Když jsem o tom slyšel poprvé,
netušil jsem, jestli je to kriminální případ.
POHŘEŠOVANÁ 11 DNÍ
Luciin otec Timothy Blackman dorazil do Tokia,
jelikož se policie obává, že dívka mohla být unesena.
Mluvil jsem s ní před třemi týdny.
Byl to normální rozhovor mezi dcerou a otcem, říkala:
„Ahoj tati, v Japonsku se mi líbí.“
Vyslovila nějaké obavy o svůj život v Japonsku?
Říkala, že si to tu užívá a že je to moc hezké město.
Něco se stalo a my ji museli najít.
Nezáleželo na tom, že měl člověk málo zkušeností
s mluvením před kamerou.
Musel jsem to skousnout, protože jsem hledal svou dceru.
Když Tim dorazil, byla tam obrovská hromada novinářů a lidí.
Najednou se z toho příběhu stalo něco mnohem většího
a brzy o něm začali všichni mluvit.
O tom, co se Lucii stalo.
Bývalá stevardka British Airways se ztratila 1. července.
Japonská policie požádala veřejnost o informace
ohledně 21leté Britky, která zmizela v Tokiu před 11 dny.
Tokio je však obrovské město
s přibližně 27,5 milionu obyvatel.
Je to jako hledat jehlu v kupce sena.
Setkal jsem se s Timem Blackmanem a Sophií, její mladší sestrou.
Tim vypadal opravdu znepokojeně,
ale byl to zároveň velmi výrazný showman.
Používal charisma, aby věci rozvířil
a něco se udělalo.
Chtěl se postarat o to,
aby se do hledání Lucie zapojili všichni.
Jake rozhodně rozuměl japonským systémům
a samozřejmě mluvil oběma jazyky, což bylo další velké plus.
Myslím, že měl také díky své práci na policii kontakty.
Pomůže nám cokoliv.
Ozvěte se nám.
I předtím, než přijel, policie hledala informace.
Rozhodně aktivně sháněli informace.
V Tokiu visí třicet tisíc plakátů Lucie Blackmanové.
Policie prošetřuje telefonáty od veřejnosti,
ale neví, zda jsou informace věrohodné.
Dobrý den.
Haló.
POHŘEŠOVANÁ
Lucie byla naše prvorozené dítě.
Naprosto nám změnila životy.
Byla výjimečný člen rodiny.
Byla velmi bystrá.
Měla na lidi kolem sebe dobrý vliv.
Myslím, že každý, kdo ji znal, když vyrůstala,
se kolem jejího světla točil,
jako by byla centrem všeho.
Rozhodla se, že dobrým způsobem, jak cestovat,
je pracovat pro aerolinky.
To byla velká věc.
Ale byla nezvěstná, v nebezpečí.
A tak nás čekal úkol ji najít.
POLICEJNÍ STANICE AZABU
Setkal jsem se s Timem jako zástupce policie a vše mu vysvětlil.
S lidmi, kteří pochází z jiných zemí,
jsem neměl moc zkušeností,
takže mě jeho otázky ohledně některých věcí překvapily.
Ptal se mě, jestli jsem řádně prošetřil bezpečnostní kamery.
Tehdy
jsem mu vysvětlil, že v Japonsku se tolik nepoužívají
kvůli obavám ohledně soukromí.
Řekl: „Mitsuzane, to si snad děláte legraci.
V Londýně jsou kamery na každém rohu
a všechny pocházejí z Japonska.“
Policie reagovala, jak byste čekali, byla maximálně zdvořilá.
Ale někdo za mnou přišel,
Angličan ženatý s Japonkou,
a řekl mi:
„Jelikož Lucie není občankou Japonska, její případ se vyšetřovat nebude.“
A to mě hluboce zasáhlo.
Neustále jsem jeho slova myslel
a říkal jsem si, jak zařídit,
aby k vyšetřování došlo.
BRITSKÁ AMBASÁDA
Napadlo mě, že to nejdřív musíme dostat do médií.
Včera odpoledne jsme byli na policii
a vypadá to,
že sledují všechny linky vyšetřování,
že se na to dívají ze širšího úhlu pohledu
a zkoumají všechny možnosti v této fázi.
Uspořádali jsme tiskovou konferenci, která měla v Tokiu vzbudit pozornost.
Museli tiskovou konferenci přesunout do největšího sálu,
protože chtěla dorazit veškerá japonská média.
Podíval jsem se na všechny ty lidi a řekl jsem Sophii:
„Takhle Lucii najdeme, Sophie.
Tihle lidé nám Lucii najdou.“
Jak se v tuto chvíli cítím…
Určitě všichni víte, že se má sestra pohřešuje.
Chci jen, aby se vrátila domů.
Pokud by někdo mohl jakkoliv pomoci,
budu velmi vděčná, když se přihlásí.
Velký zájem projevil britský tisk.
Japonská média se většinou spekulacím vyhýbají,
ale britská média začala rychle přicházet
s různými teoriemi
a hledala kohokoli, kdo by o tom mohl hovořit.
Ať už o Japonsku něco věděli, nebo ne,
hlavně chtěli dobrý titulek.
UNESLA NAŠI DCERU NEZNÁMÁ SEKTA?
Doslechli jsme se, že Lucie žije
a že ji naložili na loď do Hongkongu.
Že ji prodávají na sex.
Že ji unesla sekta.
UNESENA SEKTOU
SEXUÁLNÍ OTROKYNĚ
Lucie byla velmi skeptická mladá dívka.
Představa, že se najednou začala zajímat
o nějakou náboženskou sektu,
mi vůbec nepřipadala pravděpodobná.
Přišlo nám to absurdní.
Upoutal na tento případ tolik pozornosti,
že japonská vláda
a tokijská metropolitní policie musely nasadit spoustu vyšetřovatelů.
Na případu zmizelé osoby
obvykle pracuje čtyři nebo pět policistů.
Ale 100 lidí? To není normální.
Policie začala prohledávat čtvrť Roppongi, kde Lucie pracovala.
V Roppongi se nachází spousta barů
a klubů s hosteskami.
Je tu zajímavý noční život.
Spousta cizinců, spousta peněz.
Byli tu Goldman Sachs,
Lehman Brothers a spousta finančníků.
Peníze tekly proudem.
Roppongi si toho začalo všímat.
CASABLANCA
Někteří tam byli ochotní
za večer utratit hromadu peněz.
Pracovala jsem
v Casablance, klubu, kde pracovala i Lucie.
Byl to malý, obyčejný klub s hosteskami.
Je těžké takové kluby popsat, protože nemají západní ekvivalent.
Jsou to kluby plné starších mužů, se kterými hostesky konverzují
a nalévají jim pití.
Ale nedochází tu k sexu.
Nebylo to tam nijak nechutné ani těžké.
Je to jako chodit do barů
a bavit se s lidmi,
což bych dělala i zadarmo.
Hostesky si můžou vydělat hodně peněz.
Plat byl asi 50 amerických dolarů na hodinu.
K tomu jsou i bonusy, když se vypije hodně alkoholu.
A stačilo odpracovat jen pět šest hodin.
Pokud chcete, může to být úplně nevinná práce.
Myslím, že práce hostesky
v Japonsku přitahuje dívky, které chtějí zažít něco zajímavého
a chtějí skutečně žít.
Byla tu spousta úžasných nezávislých dívek,
které chtěly cestovat.
Potkávat lidi, kteří byli odvážní
a měli velkou životní vizi,
bylo úžasné.
Na práci hostesky je asi nejvíc riskantní „dohan“.
„Dohan“ znamená, že jdete s klientem před prací na večeři
a pak ho vezmete do klubu,
kde vám zaplatí bonus za večeři a koupí vám drink.
A za to všechno platí zákazník.
Myslím, že se tím smazávaly hranice,
protože když jdete s klientem ven
samy mimo klub
ve svém volném čase, může nabýt dojmu, že jde o něco víc.
Rozhodně jsem cítila tlak, abych do klubu přivedla víc lidí
nebo šla na „dohan“,
ale nikdy jsem se osobně
v klubech necítila být v ohrožení.
Myslím, že nebezpečné věci
se děly mimo kluby.
Pracovala jsem jako novinářka v Londýně pro dámský časopis,
který se velmi zajímal o koncept hostesky.
Jela jsem do Japonska
objevovat kulturu hostesek a zjistit o ní něco víc.
Cítila jsem,
že peníze jsou důležitý faktor a mocenská hra mezi muži a ženami.
Že muži mají peníze a ženy ne,
a proto dominovali muži.
Kvůli tomu je v klubech vidět sexuální politika.
KOMISAŘ SATORU JAMAŠIRO TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
První tým, který se na případu podílel od samého začátku,
byl tým Teramae.
Náš tým od nich slyšel jen to, že identifikovali podezřelého.
Byl to Japonec, který v Roppongi navštěvoval kluby s hosteskami,
včetně Casablanky.
Nařídili nám vzít podezřelého
do vazby a zjistit,
zda je vinný, nebo ne.
Báli jsme se,
že podezřelý zjistí, co máme v úmyslu,
a zabije Lucii, pokud by byla ještě naživu.
Přišli jsme k jeho autu, než odjel do práce.
Požádali jsme ho, aby dobrovolně podal vysvětlení.
Chytili jsme ho a doprovodili
na nejbližší policejní stanici, abychom ho prošetřili.
Měl alibi, které jsme nakonec potvrdili.
Podezřelý nebyl tím,
kdo Lucii unesl.
Museli jsme
začít úplně od nuly.
POHŘEŠOVANÁ 15 DNÍ
Vidíme, že Tim Blackman
je milující a oddaný otec,
který věří, že jeho dcera je naživu někde ve městě,
ale potřebuje ji co nejdříve najít.
Dave Russell z Tokia pro Meridian Tonight.
Bylo jasné, že Tim má plán.
Když příběh přestanete propagovat…
média si najdou něco jiného,
takže by se o Lucii už tolik nemluvilo.
A tak musel přitáhnout pozornost zpátky.
Vyvěšoval na ulicích plakáty a chtěl je i na televizní obrazovce,
aby její tvář znal každý.
Tim a japonská policie narazili na střet kultur.
Fotky můžete dávat na tyč, ale ne tady.
Žádné sundávat nebudu.
Zatkněte mě.
Museli jsme ji najít.
Každý rodič by se snažil udělat, co je v jeho silách,
aby takový problém vyřešil.
Nenechal jsem se odpálkovat ani odstrašit.
Tima od všeho vyšetřování odstřihli.
Způsob, jakým dělal věci, kvůli kterým policie vypadala neschopně,
je hodně štval.
Tím, že měl strach
a nedůvěřoval japonské policii, která špatně komunikovala,
nabyl dojmu, že čím víc přitáhne pozornosti,
tím lepší bude výsledek.
POHŘEŠOVANÁ 19 DNÍ
Uvědomoval jsem si, že se bude konat G7,
že tam přiletí Tony Blair
a že to britská média bude ohromně zajímat.
A tak jsme využili situace.
Premiér Tony Blair přiletěl do Tokia,
aby podpořil případ
pohřešované britské hostesky Lucie Blackmanové.
V úzké spolupráci s japonskými úřady
žádáme obyvatele Japonska,
aby se přihlásili
a poskytli nám nějaká vodítka,
jelikož jde o tragický případ
a rodina už si neví rady.
Japonský premiér přislíbil,
že japonská policie podezřelého dopadne.
Pomysleli jsme si, že se to snadno řekne, ale hůř udělá.
Cítili jsme tlak, který na nás vyvíjeli.
Měl jsem pocit,
že ve strategii vyšetřování jsou jisté nesrovnalosti.
Takže někteří mí policisté začali vyšetřovat po svém.
Říkám jim detektivové suppon,
kteří se nějaké stopy jen tak nepustí.
Mysleli jsme, že by bylo lepší začít vyšetřování od začátku,
a ne ztrácet čas s neprokazatelnými tvrzeními.
SERŽANT JUNIČIRO KUKU TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Kuku je neústupný a vytrvalý.
Jakmile se zakousne, nikdy se nepustí, přesně jako suppon.
Celé noci jsme procházeli denní zprávy,
které hlavní jednotka od prvního dne sepisovala,
a všechno v nich kontrolovali.
Když jsem ty zprávy pročítal,
abych pochopil, jak vyšetřování probíhalo,
objevil jsem jednu z Roppongi,
kde se nacházelo mnoho klubů.
Zahraniční hostesku, která pracovala v klubu,
pozval nějaký zákazník na projížďku k moři.
V jednu chvíli upadla do bezvědomí
a spala několik hodin.
Po probuzení ji bolela hlava a měla podezření,
že ji zdrogoval.
Říkali, že manažer klubu,
který tuto informaci poskytl, je nespolehlivý člověk.
Nikdo by neměl vážně věřit tomu, co říká.
Když jsme si tohle přečetli, přišlo nám to absurdní.
Takový člověk by mohl poskytnout legitimní vodítko.
Vypadalo to, že by to mohlo nějak souviset.
Začali procházet staré zprávy
a vyhrabávat případy, aby zjistili, jestli nenajdou pojítka.
Až na to, že policie byla místní
a nikdy ty zprávy nebrala vážně.
Takže i když někdo promluvil,
vyšetřování neproběhlo.
ROPPONGI, TOKIO
Majitelé klubů tvrdili, že dívka,
která pro ně pracovala, měla stejnou zkušenost.
Tu a tam se objevovaly
takové příběhy.
ZÁSTUPCE INSPEKTORA TOKIE MARUJAMA TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Mluvili jsme se zaměstnankyněmi
všech klubů.
Ženy, které v klubech pracovaly,
ze začátku nechtěly nic říct.
Každé tři měsíce přijela policie
a všechny hostesky bez víz
musely odejít zadním vchodem.
Dívky byly v té situaci velmi zranitelné.
Když se hosteskám z ciziny něco stalo,
jít na policii pro ně bylo obrovské riziko,
protože by je policie nejspíš zatkla
za porušení víza.
Když se hosteska stane obětí, jít na policii nemá smysl.
V práci jsme s nimi mluvit nemohli,
takže jsme je nejdřív zastavovali na ulici
a vyptávali se tam.
Nakonec se přihlásilo několik žen,
protože nám chtěly pomoct Lucii najít.
Nakonec jsme zjistili,
že všem těm ženám se stalo něco podobného.
Byly to shodné zprávy o hosteskách,
které nějaký bohatý Japonec zdrogoval a zřejmě i znásilnil.
Zločinci své metody obvykle nemění.
I vykradači domů mají svou metodu, kterou se do domů vloupávají.
Jde o zvyk.
Takové zvyky se nemění.
Vozil je v luxusních autech,
jako je Porsche, Mercedes Benz
a tak podobně.
Zval je na místa s výhledem na oceán
nebo na jídlo.
A používal drogy.
Oběti tvrdily, že se cítily, jako by je někdo zdrogoval.
Probouzely se s nepříjemnými pocity po celém těle.
Některé se pozvracely.
Jiné zase cítily, jako by je něco pálilo.
Bylo mi jich moc líto.
Z desítek dalších výpovědí
od japonských i zahraničních hostesek zjistili,
že se v Roppongi již léta vyskytuje
sexuální násilník, kterého nikdy nechytili.
Nikdy nebyl souzen.
POHŘEŠOVANÁ 52 DNÍ
Rodina se rozhodla nabídnout odměnu
jeden a půl milionu jenů za nové informace,
které povedou k nalezení Lucie.
Z našeho pohledu
to byl další vhodný okamžik, kdy případ vrátit na televizní obrazovku.
Lidé si mysleli, že to dělám, protože miluju rozhovory.
Ale jen jsem chtěl pozornost, aby dál pokračovalo hledání Lucie,
a jediný způsob, jak to zařídit, bylo dát jim, co chtějí.
Kolem Tima kroužila spousta novinářů.
Došli jsme k závěru,
že by mohl prozradit něco,
co by bránilo vyšetřování.
Po sedmi až osmi týdnech vyšetřování zjišťujeme,
že se situace stává velmi stresující.
Faktem je, že mi policie
stále ještě neposkytla informace o jejich postupu,
protože případ stále považuje za nesmírně citlivý.
Vždycky jsem říkal,
že vyšetřování neustále postupuje.
„Zatím vám o něm nemohu nic sdělit.“
Japoncům jsem přišel lehce neurvalý.
Asi jsem tak působil, protože jsem nebyl…
neměl jsem čas ani mentální kapacitu
jednat podle jejich protokolů.
Byl jsem ve velmi špatném psychickém stavu.
Ten víkend byl státní svátek
s velkou přehlídkou ohňostrojů.
Jen jsme tam tak stáli a sledovali ohňostroje,
všichni okolo nás oslavovali a bavili se,
ale Tim očividně ne.
Původně jsem se začal angažovat jen jako novinář, pronásledoval jsem ho.
Strkal jsem mu před nos kameru a on mi říkal, ať ho nechám.
Postupem času mi ale Tim začal důvěřovat,
protože jsme oba byli v cizí zemi
a snažili jsme se vymyslet, jak Lucii najít.
Volával mi ve čtyři ráno.
„Nepůjdeme se projít? Nemůžu spát.“
Ale zjevně byl unavený.
Vážně si to na něm vybralo svou daň.
Začínám být dost utahaný a unavený.
Dny se měnily v týdny a já pořád jel dál.
Začal jsem cítit beznaděj.
Člověk si říká: „Co teď můžeme udělat?“
Dobře. Děkuju.
Jsem otec Lucie Blackmanové,
mladé Britky, která se ztratila v Japonsku.
Napadlo nás založit konkrétní telefonní číslo,
aby s námi Evropanky nebo dívky ze Západu
mohly mluvit přímo.
Šance, že budou mít nějaké informace, byla poměrně vysoká.
Tokijská policie to moc nechápala.
Za prvé proč a za druhé, co si od toho slibujeme.
Byli velmi proti myšlence, že když zřídíme horkou linku,
získáme informace, ale nemohli nám v tom bránit.
POHŘEŠOVANÁ 62 DNÍ
Zpráva od její matky a bratra byla prostá.
„Všechno nejlepší, Lucie.“
Vypustili do nebe tisíc balónků,
aby si připomněli 22. narozeniny bývalé letušky.
Chceme, aby věděla, že jsme na její narozeniny nezapomněli,
protože jí dnes bude 22
a vždy své narozeniny slavila ve velkém.
A chci, aby věděla,
že ať už je kdekoliv, nezapomněli jsme.
Objevili jsme řadu zpráv o muži,
který brával hostesky na projížďku
a pak je zdrogoval, aby je mohl zneužít.
Jednou z obětí
byla Jessie z Austrálie. Její případ se stal o tři roky dříve.
ZÁSTUPCE INSPEKTORA JASUHIKO ASANO TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Zapsala si jméno
a telefonní číslo toho muže
do svého starého zápisníku,
který nechala v Austrálii.
Zápisník z Austrálie dorazil.
Požádali jsme jejího otce,
aby ho poslal do Japonska, abychom ho viděli na vlastní oči.
Naštvala se tak, že číslo přečmárala.
Dali jsme ho proti světlu, abychom číslo viděli.
Jmenoval se Judži Honda
a v zápisníku stálo, že jeho telefonní číslo končí na 3301.
Začali jsme zjišťovat,
na která čísla se z toho telefonu volalo.
FAKTURA ZA TELEFON
To číslo bylo stále aktivní.
Získali jsme jeho telefonní záznamy.
Našli jsme asi deset čísel, na která se z telefonu volalo.
Jedno z těch čísel
patřilo Lucii.
To byla velice solidní stopa. Byl to velký krok vpřed.
Bylo to poprvé, kdy dokázali,
že osoba, kterou z únosu Lucie podezřívali,
je s ní skutečně spojená, že mezi nimi byl nějaký kontakt.
Podezřelý si vytvořil
mnoho falešných identit, aby ho nikdo nemohl vystopovat.
Požádali jsme telefonní společnost, aby vyhledala jeho polohu a zjistila,
kde se nachází.
Ve tři hodiny
jsme našli hovor, který zachytila anténa poblíž Tokijské věže.
TOKIJSKÁ VĚŽ ANTÉNA 01
O minutu nebo pět později
byl signál zachycen v úplně jiném směru.
O dalších pět minut později
zachytila volání anténa na západě.
Za dalších pět minut zachytila hovor anténa na východě.
Žádné auto
se z jednoho místa na druhé nedostane tak rychle.
Byla to záhada.
Pak mě napadlo,
že pokud volání zachytily
čtyři antény ze čtyř směrů, je možné,
že volal z místa, kde se všechny čtyři antény protínají.
Mluvíme tu o roce 2000.
Není to
jako ve filmu, kde lze přesně určit, odkud se volá.
Můžete ho spojit jen s určitou oblastí.
Vysledovali hovor do luxusní čtvrti zvané Akasaka.
Telefon zřejmě volal z Moto-Akasaka Towers.
Je to velmi drahá bytová jednotka
s bezpečnostními kamerami a tak podobně.
Nejde tam jen tak vejít.
Ukázali jsme manažerovi budovy policejní průkazy.
V šestém patře využívala dva pokoje
společnost Plant Orihara.
Manažer řekl, že majitel bytu je neobvyklý člověk.
Často kolem manažera prošel
a ani nepozdravil.
Vždycky se díval dolů, aby mu nebylo vidět do obličeje.
Řídil spoustu luxusních zahraničních aut.
Porsche, Mercedes-Benz, Aston Martin, Rolls-Royce.
Byla tam všechna auta zmíněná ve výpovědích.
Nevěděl jsem, jestli je P-Orihara jméno cizince, nebo název firmy.
Neměli jsme žádné informace.
Jméno obyvatele bytu nebylo na seznamu.
Mysleli si, že je podezřelý,
ale na zatykač neměli dost důkazů.
Byly to jen domněnky, takže tam vyšetřování končilo,
neměli kam dál.
Z hostesek, se kterými jsme mluvili,
bylo pár ochotných vypovídat.
Jednou z nich byla Monica z Anglie.
Myslím, že to byl muž, který si říkal Kodži.
Stalo se to 10. října roku 1997.
Sešla se s Kodžim v Roppongi
a jeli společně do resortní bytové jednotky
s výhledem na oceán.
Pamatovala si, že ulici lemovaly palmy.
Přístav Zushi Marina
bylo jediné místo v okolí, které tomu popisu odpovídalo.
Říkal jsem si, že si možná vzpomene na více podrobností,
a tak jsme do Zushi Marina jeli společně.
TOKIO
Zushi Marina leží asi hodinu a půl od Tokia.
Je to luxusní letovisko,
které se nachází ve velmi drahé oblasti pro bohaté lidi.
Monica říkala, že to bylo tady.
„Vzal mě do bytu v tomto resortu.“
Projížděli jsme resortem.
Měla pocit, že to byla budova číslo čtyři nebo sedm,
ale nevěděla to přesně.
Pamatuji si, že jsme šli do nedaleké restaurace
a ukázali servírce Luciinu fotku.
S jistotou mi potvrdila, že tato žena
tam byla 1. července.
LUCIE BLACKMANOVÁ, VÝŠKA 175 CM, STŘEDNÍ POSTAVA, OVÁLNÁ TVÁŘ
Bylo mi řečeno,
že byla s nějakým mužem.
Chtěl jsem vidět seznam rezidentů v Zushi Marina.
Šel jsem za zástupcem vedoucího.
Vysvětlil jsem mu naléhavost situace a on to pochopil.
SERŽANT RJO HATAŠITA
TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Musel jsem vyloučit jednoho po druhém.
Bylo to těžké a časově náročné,
ale pokud byla ještě naživu, museli jsme ji najít co nejdříve.
Postupně jsem je procházel, ale nikdo z nich se neshodoval.
Měl jsem však pocit, že jeden z nich je podezřelý.
A tak jsem hledal muže,
který vlastnil spoustu luxusních zahraničních aut.
Všiml jsem si jména „Obara“.
Když jsem na něj narazil,
vzpomněl jsem si,
že v Moto-Akasaka Towers
sídlila společnost s názvem Plant Orihara.
O BARA
Znak pro Obara v kandži…
ORI HARA
…lze číst také jako Orihara.
Celý jsem se otřásl a měl jsem husí kůži.
Tohle byl pro vyšetřování velký moment,
protože to bylo poprvé, co se něco propojilo.
A310 DŽODŽI OBARA
Policie měla konečně jméno.
Zjistili jsme,
že Džodži Obara byl již dříve zatčen ve Wakajamě za to,
že se převlékl za ženu
a tajně natáčel na dámských toaletách.
Mluvil jsem s policisty, kteří na tom případu pracovali,
a ptal jsem se jich, jaký ten muž byl.
Řekli, že jim vehementně odporoval.
Když ho zatkli,
vyhýbal se tomu, aby ho vyfotografovali.
Uhnul obličejem a odmítal spolupracovat.
Požádal jsem je, aby mi údaje o něm poslali faxem.
Tehdy měly faxy nízkou kvalitu, a tak byla fotka dost tmavá.
Dali jsme dohromady asi 100 fotek podezřelých
a ukázali je obětem.
Monica i Jessie
bez váhání ukázaly na Obarovu fotku.
Úplně poprvé
jsme ke všem těm pseudonymům mohli přiřadit skutečné jméno.
Konečně znali tvář podezřelého a uvědomovali si,
že pokud drží Lucii jako rukojmí,
nemají času nazbyt a musí si pospíšit.
POHŘEŠOVANÁ 103 DNÍ
Nemohli jsme ho ohledně Lucie z ničeho obvinit,
ale měli jsme dost na zatčení
na základě dalších obětí.
V šest hodin ráno jsme už byli na místě.
INSPEKTOR TADAŠI NAITO TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Vyšetřovatelé jsou při zatýkání vždycky nervózní.
I já jsem byl jako na trní.
Umístili jsme dva lidi
k nouzovému východu, dva po stranách okna
a jednoho ke dveřím, aby hlídali.
Myslím, že tam bylo celkem sedm lidí.
Z vysílačky mi řekli, že podezřelý je vzhůru a zapnul televizi.
A tak jsem situaci dál sledoval.
Kolem sedmé ráno si vždy chodil koupit noviny, tak jsem usoudil,
že není třeba k němu domů vpadnout.
Obara nepůsobil jako nevrlý člověk.
Nemyslel jsem si, že bude agresivní.
Ale bál jsem se, že vyskočí z okna.
Na nic jiného jsem nemyslel.
Těsně před sedmou se otevřely dveře.
Když jsem se zeptal: „Jste Obara?“ Obličej mu hned zvážněl.
Řekl: „Ano, jsem.“
Podle mě věděl, že mu hrozí zatčení.
Džodži Obara, ředitel firmy na správu majetku,
byl dnes brzy ráno zatčen.
Policie tvrdí, že byl často viděn v oblasti,
kde pracovala 22letá Lucie z Kentu.
Dozvěděli jsme se, že mají podezřelého,
a krátce nato nám řekli, že někoho zatkli.
Byla to obrovská zpráva.
Tento muž možná věděl, kde Lucie je.
Džodži Obara byl playboy, který zdědil spoustu peněz.
Po otci to byl velmi bohatý muž,
ale podle sousedů to byl samotář.
Vlastnil několik nemovitostí
a policie začala prohledávat všechny, které vlastnil.
Ustupte, prosím.
Měl jsem na starosti místo činu v Zushi Marina číslo 4.
Našli jsme tam
hodně drog a alkoholu.
Živě si vzpomínám,
že na stropě byl nějaký kovový úchyt.
Říkal jsem si,
k čemu takový kovový úchyt může sloužit.
Měl jsem na starosti prohledávání Moto-Akasaka Towers.
Nejvíce mi utkvěl v paměti jeho zápisník.
Nevím, kdy to napsal,
ale jeden zápis zněl, že se stane zlem,
že se mu oddá.
Rychle změnil způsob myšlení. Stal se z něho zlý člověk
a změnil se v monstrum.
Když Džodžiho Obaru zatkli,
policie udělala razii na jeho nemovitosti v Tokiu,
byl to takový realitní magnát,
včetně přímořského apartmánu v resortu Zushi Marina,
kam lákal mnoho svých obětí.
Zabavili jsme spoustu videokazet,
a tím nemyslím jen dvě či tři.
Ty videokazety byly označeny jmény, i když ne celými.
Na těch videokazetách bylo nahráno, co Obara dělal.
Nemyslím si, že bych o tom měl znovu mluvit.
Policie našla
přes 400 VHS kazet žen,
které byly očividně v bezvědomí,
ležely na posteli a on je přitom znásilňoval.
Vypadalo to jako hororový film.
Zjistili jsme, že ty kovové úchyty na stropě
měly oběti zvednout nohy.
Nebere lidi jako lidi,
ale jako svoje hračky.
Nikdy jsem neviděla případ, který…
Nikdy jsem neviděla nic tak opovrženíhodného.
Nikdy předtím by mě nenapadlo, že jsou na světě lidé jako on.
Bylo jich tolik
a detektivové je museli postupně projít.
Ale ani na jedné kazetě nebyla Lucie Blackmanová.
Naším cílem bylo Lucii najít.
Cítil jsem tlak.
Ale s tolika důkazy proti němu jsem věřil, že máme šanci.
Když jsem s ním mluvil,
připadalo mi, že má velmi pokřivený charakter.
Popíral vše, co se týkalo jeho zločinů.
I když jsem mu ukázal důkaz,
říkal, že to bylo jen jako.
Že všechny dostaly zaplaceno.
Pořád se tímto způsobem vymlouval. To bylo vše, co přiznal.
Obara popřel, že by Lucii znal.
Odmítl tvrzení, že se s ní setkal, a řekl, že s ní nenavázal žádný kontakt.
Vyšetřování se nyní muselo zaměřit
na důkazy, které policie měla.
Obara tvrdil, že veškerý sex na těch kazetách byl konsenzuální.
Teď potřebovali identifikovat některé oběti, které se přihlásí
a potvrdí, že to nebylo konsenzuální,
že byly oběti,
aby ho mohli obvinit.
Když jsem ta videa zhlédla,
řekla jsem si, že takový čin je srovnatelný s vraždou.
Pro ženu je sexuální trestný čin stejně tak strašný jako vražda.
SERŽANTKA MITSUKO JAMAGUČI TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Vzpomínám si, že jsme měli analytický tým ve velké místnosti.
Vešly se do ní desítky lidí.
Měli jsme málo personálu,
a tak jsme na pomoc týmu museli poslat mladé policisty z pořádkové jednotky.
Oběti se měnily,
ale oni sledovali stejný trestný čin pořád dokola.
Několik z těch mladých policistů
se psychicky zhroutilo.
Chodila jsem za oběťmi domů
a mluvila s nimi o tom, co se stalo.
Probudily se a nevěděly, že se jim něco stalo,
to mi řekly všechny.
Ale my jsme měli důkazy, že se něco stalo.
Jenže ukázat jim to bylo nejtěžší.
Zakrývaly si oči.
Jedna řekla: „To přece nejsem já, že ne?“
Některé řekly: „To už je minulost, nechci to dál řešit.“
Jedné oběti tekla krev z nosu.
Musela vážně trpět.
Vysvětlila jsem jim, že ho musíme zatknout a potrestat,
a abychom to udělali,
musí nám pomoct.
Nesmělo mu to projít.
Tak jsme to cítili.
A to jsem se obětem snažila vysvětlit.
Jinak to nešlo.
Policie tedy musela dokázat, že sex nebyl konsenzuální.
Pokud je někdo zdrogovaný, nemůže s pohlavním stykem souhlasit.
V Japonsku je to „jakoby znásilnění“.
Byli přesvědčení,
že na jednu z obětí použil chloroform.
Forenzní vyšetřovatel zhlédl všechny videokazety.
Vzal si ručník a hnědou lahev
a vylil z ní na ručník tekutinu.
Poté ručník položil na obličej oběti.
FORENZNÍ VYŠETŘOVATEL KEIZO HARAFUDŽI, PH.D.
Přes obličeje všech obětí byly přehozené ručníky.
Mezi věcmi, které mu policie zabavila, byly léky na spaní
a velké množství éteru, chloroformu
a dalších nelegálních látek,
které mají uspávací účinek.
Když jsem se díval na různé záběry obětí,
všiml jsem si jedné konkrétní ženy.
Zničehonic
se jí začaly třást ruce.
Říkal jsem si, proč se takto hýbala, když byla v bezvědomí.
Otrava chloroformem může vést k akutní hepatitidě,
která může zapříčinit jaterní encefalopatii.
Jeden z příznaků je specifický třes rukou, který připomíná mávání křídel.
Jak jsem dále zkoumal situaci oběti, zjistil jsem,
že šlo o 21letou ženu jménem Carita
a že zemřela.
Carita Ridgwayová, které bylo stejně jako Lucii 21 let,
zmizela o osm let dříve v roce 1992.
Setkala jsem se s Caritinou sestrou Samanthou.
Obě už předtím cestovaly v Japonsku a Austrálii.
Obě milovaly dobrodružství.
A pak jela Sam učit angličtinu do Tokia.
Její sestra Carita za ní přiletěla, ale nemohla najít práci.
Tak se rozhodla, že bude dočasně pracovat jako hosteska.
Jednoho dne Caritu vysadil v nemocnici muž,
který řekl, že má otravu jídlem.
Doktoři nechápali, co se s ní děje.
Začaly jí selhávat orgány.
Po týdnu v nemocnici
ji museli odpojit od přístrojů.
Ale policie v té době nechtěla nic dělat,
protože řekli, že zemřela na otravu jídlem,
a neměli podezření na trestný čin.
Pitva neproběhla.
Ale naštěstí měli vzorek Caritiných jater.
Po zatčení Obary si policie dala dvě a dvě dohromady,
provedla vyšetření vzorku jater a našla v něm chloroform.
Díky tomu by mohli Džodžiho Obaru zatknout za únos
a zabití Carity Ridgwayové.
Nezodpovězenou otázkou ale zůstávalo, co udělal s Lucií,
protože se zdálo, že videokazetu,
na kterou nahrál, co jí udělal, zničil.
Takže bylo stále těžké obvinit ho z únosu a napadení Lucie Blackmanové.
POHŘEŠOVANÁ 134 DNÍ
Tim Blackman a jeho dcera Sophie zatím neví, co se s Lucií stalo.
22letá dívka zmizela v červenci v Tokiu, když pracovala jako hosteska v baru.
Podnikatel Džodži Obara, který byl před měsícem zatčen,
ve výpovědi odhalil více informací,
ale stále popírá, že by s jejím zmizením měl něco společného.
Nyní údajně přiznal, že se s Lucií seznámil v klubu Casablanca.
Víme, že se tak stalo asi týden předtím, než zmizela.
Už tak má dlouhou historii
únosů blonďatých dívek ze Západu,
a hle, týden nato je Lucie nezvěstná.
Naděje, že zatčení Obary přivede Lucii zpět,
netrvala dlouho, protože dál už to začalo vypadat
dost bídně.
Jste tak na dně, že nedokážete rozlišit
mezi radostí, úlevou, depresí, úzkostí
nebo znepokojením.
Všechno je to jedna velká emoce.
Stále jsme se zaměřovali hlavně na Lucii.
Abychom ji mohli zachránit,
museli jsme zanalyzovat všechny důkazy.
Obara měl ve zvyku sbírat věci
a měl ve svém bytě hodně účtenek.
Tým pro analýzu důkazů je pečlivě prozkoumal
a vytvořil časovou osu Obarových činů.
Měl účtenky od všeho.
Tým dokázal z účtenek zmapovat,
kde se přes den pohyboval.
Podle naší analýzy se Obara 1. července kolem 15:00
setkal s Lucií a zamířili spolu do přístavu Zushi Marina.
Cestou tam
se Obara a Lucie zastavili v restauraci poblíž místa, kde kotvily jachty.
Potvrdil to tehdy zástupce inspektora Asano.
1. ČERVENCE 2000
Kolem páté odpoledne
šli do Obarova bytu v přístavu Zushi Marina.
Od té doby už nevíme, kde se Lucie dále nacházela.
2. ČERVENCE 2000
Někdy v noci mezi 2. a 3. červencem
se Obara vrátil do Tokia.
Dne 4. července
Obara hodně nakupoval.
Dne 5. července navštívil byt v Blue Sea Aburatsubo,
jednu z mnoha nemovitostí, které vlastnil.
Druhý den
si jeden z obyvatel stěžoval manažerovi na hluk vycházející z Obarova bytu.
Mezi účtenkami našli velmi zajímavý nákup.
Motorovou pilu, cement a přenosný stan.
Tehdy jim začalo docházet,
že tyto předměty použil k tomu, aby zahladil stopy.
Naše analýza nás dovedla k závěru,
že Lucie zemřela 1. července v noci.
Někdy v následujících dnech
její tělo převezl z přístavu Zushi Marina do Blue Sea Aburatsubo.
Bylo dost pravděpodobné, že ji tam rozřezal na kusy.
Po rozboru několika různých důkazů
to bylo jediné možné vysvětlení.
I u Luciina případu
jsme chtěli pádné důkazy,
ale měli jsme jen nepřímé důkazy, že tento čin spáchal.
K obvinění jsme potřebovali přímé důkazy,
ale jelikož jsme její tělo nenašli,
nemohli jsme ho soudit za vraždu.
Žalobce řekl,
že bez přiznání bude těžké ho odsoudit,
takže jsme věděli, že tělo musíme najít za každou cenu.
KOMISAŘ KATSUJOŠI ABE TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Začali jsme prohledávat všechna místa,
kde by v té oblasti mohlo být pohřbeno tělo.
Vůbec jsme netušili, kde by mohla být.
Nemohlo to být daleko od bytu v Aburatsubu.
Vedení řeklo,
že nám dají poslední týden na hledání.
Po týdnu by byl konec.
Svíral se mi žaludek.
Byla to naše poslední šance.
Bál jsem se,
co by se stalo, kdybychom ji nenašli.
Museli jsme tomu chlapovi zařídit pořádně dlouhý pobyt ve vězení.
Tak jsem to cítil.
ZÁSTUPCE INSPEKTORA JUDŽI NOZOE TOKIJSKÁ METROPOLITNÍ POLICIE
Místa, která jsme museli prohledat,
byla v nebezpečném terénu.
Po těch několika dnech pátrání
jsme byli špinaví a páchli jsme.
9. ÚNORA 2001 POHŘEŠOVANÁ 223 DNÍ
Na pobřeží jsme se vydali v 8:15 ráno.
Bylo tam pár jeskyní.
Spoléhal jsem na svou intuici.
Ta oblast byla plná odpadků, které moře vyplavilo na břeh.
Z jedné jeskyně jsem vyklidil všechno, co tam bylo.
Když jsem ty věci odházel,
našel jsem tam vanu.
Otočil jsem ji.
Byli tam masožraví brouci.
Vyčistil jsem to místo a dál jsem to kolem něj prohledával.
Nejdřív to vypadalo jako velký jutový pytel.
Otevřel jsem ho a byl jsem si jistý,
že je to Lucie.
Stál jsem u jeskyně na místě posetém kamením
a zazvonil mi telefon.
Slyšel jsem Nozoeův hlas, jak říká: „Je tady.“
Vůbec jsem nerozuměl tomu, co říká.
Řekl jsem mu, ať tam počká, a šel jsem za ním.
Nad místem činu se shromáždilo obrovské hejno luňáků.
Krákali.
Zachytili pach smrti a začali kroužit po obloze.
Brzy ráno v den, kdy našli tělo, jsem si řekl,
že musím zavolat Timovi.
Musel jsem mu to říct, protože policie to neudělala.
Pamatuju si jen
na tu dlouhou pauzu, když jsem mu to pověděl.
Ten telefonát mi utkvěl v paměti.
Přesně si pamatuju, kde jsem byl. Stál jsem na ulici
a lehce mrholilo.
Volal mi Jake. Řekl mi, že ji našli.
Až do této chvíle
jsem celou tu dobu cítil naději.
Asi za 20 minut mi volal tlumočník japonštiny a řekl,
že podle zubních záznamů je to určitě Lucie.
Jen jsem tam na té ulici stál a křičel.
To bylo poprvé,
kdy jsem si opravdu připustil, že Lucie může být mrtvá.
Mám Lucii tak ráda.
Za to, jak úžasným a krásným člověkem byla,
jak uvnitř, tak navenek.
Nikdy o nikom neřekla nic špatného
a lidé se díky ní vždy cítili výjimečně.
Milovalo ji tolik lidí.
Jak mohl někdo udělat něco tak strašného,
tak nelidského a tak zlého?
Až bude Luciin vrah z tohoto zločinu usvědčen,
spravedlnost v mých očích vyžaduje, aby strávil za mřížemi zbytek života
přemítáním o hrůznosti svých činů.
Konečně jsme ho mohli obvinit z vraždy Lucie.
Už kvůli obětem by měl dostat nejvyšší trest.
Nedokážu vůbec odhadnout, jak se bude proces vyvíjet.
Ale pokud zabil Lucii on,
doufám, že už nikdy neuvidí slunce a že už se nikdy nenadechne.
OBARA JE OBVINĚN Z ÚNOSU, ZNÁSILNĚNÍ S NÁSLEDKEM SMRTI,
LIKVIDACE LUCIINA TĚLA
A ZE ZNÁSILNĚNÍ CARITY RIDGWAYOVÉ, KTERÉ MĚLO ZA NÁSLEDEK SMRT.
Seděli jsme v soudní síni a Obara byl kousek od nás.
Byl to neskutečný pocit.
Už jsem neměl sílu, abych cítil nějaké emoce.
EXISTUJE DOSTATEK DŮKAZŮ JEN K OBVINĚNÍ
V 8 PŘÍPADECH Z ODHADOVANÝCH 400.
Kdybych vsadil všechnu svou naději na to, že bude shledán vinným,
jen bych sám sobě uškodil.
OBARA DOSTÁVÁ DOŽIVOTNÍ TREST ZA SMRT CARITY RIDGWAYOVÉ
A ZA DALŠÍCH 8 ZNÁSILNĚNÍ.
NENÍ ALE SHLEDÁN VINNÝM VE VŠECH BODECH TÝKAJÍCÍCH SE LUCIE.
Dnešní soudní verdikt ukázal,
že Lucie nezemřela nadarmo.
Lucie zajistila spravedlnost Caritě Ridgwayové a osmi dalším
obětem znásilnění,
které náš případ statečně podporovaly.
Ale Lucii se dnes bohužel spravedlnosti nedostalo.
Byla jsem tak zklamaná.
Nemohla jsem uvěřit, že nebyl shledán vinným.
Vyšetřovatelé byli tehdy hlavně naštvaní spíš než překvapení.
Udělal tak ohavné věci.
Ano?
Můžete nám potvrdit, co bude váš další krok?
My jsme náš názor vyjádřili jasně.
Věříme, že naše rodina si zaslouží, aby se Lucie dočkala spravedlnosti,
a že by se mělo důkladně zvážit odvolání.
Policie měla spoustu různých vodítek,
ale na dostatečně silný případ to nestačilo,
avšak když se pak Blackman odvolával,
vytvořili jasnější případ.
V DUBNU 2007 DOŠLO K ODVOLACÍMU ŘÍZENÍ.
Dali jsme do odvolání naprosto všechno.
Udělali jsme, co jsme potřebovali.
16. PROSINCE 2008 BYL OBARA SHLEDÁN VINNÝM
Z ROZČTVRCENÍ A ZBAVENÍ SE LUCIINA TĚLA.
JEHO ODSOUZENÍ NA DOŽIVOTÍ BYLO PROHLÁŠENO ZA NEZVRATNÉ.
Dnes vítězí pravda, čest a spravedlnost.
Nejen pro Lucii, ale i pro všechny oběti násilného sexuálního trestného činu.
Dostal doživotí a myslím, že tím bylo spravedlnosti učiněno zadost.
SEVENOAKS, ANGLIE
V roce 2010 jsem měl možnost
navštívit Luciin hrob a uctít její památku.
A tak jsem se vydal do Anglie.
Jane nás pozvala na odpolední čaj,
což pro mě bylo poprvé.
Prý je to forma pohostinnosti
a její vřelost na mě udělala dojem.
Luciin hrob leží na hřbitově.
Její jméno bylo napsáno na pomníku.
LUCIE JANE BLACKMANOVÁ
Na náhrobku stálo:
„Hvězda zářící na našem nebi.“
To, že Lucie přijela pracovat z cizí země
a stala se obětí takového zločinu,
v mém srdci zanechalo spoustu emocí.
Od té doby tam každý rok chodíme uklidnit její duši
a modlit se za to, aby odpočívala v pokoji.
Chodíme tam už 20 let.
Myslím, že je to velmi vzácné.
Nějakým zvláštním způsobem
nám Lucie poskytla životní zkušenost,
i když to bylo strašné a ohavné.
Je to něco, takový odkaz,
co mi Lucie zanechala
v srdci a duši.
A tyto pocity
jsou velmi čisté a nezkažené
nenávistí a hněvem a tím vším,
protože na to při vzpomínce na Lucii nemyslím.
Překlad titulků: Karolína Ryšánková