NIVELUL AL CINCILEA ELVEȚIA
Mi-e rău.
Mă simt mică și neînsemnată.
Când văd ceva atât de frumos că-mi taie respirația,
știu că o să se întâmple ceva nasol.
E senzațional!
- Vai de mine! - Mi s-a făcut pielea de găină.
Stai, așteaptă!
La naiba!
- Ai mâinile reci, nu-i așa? - Da.
MESAJ: MERGEȚI 15,7 KM SPRE EST COORDONATE: 46.5575 N, 8.0054 E
- Poftim? - Poftim?
- Trebuie să ajungem acolo? - Da.
Vai de mine!
Cred că în jos, în direcția aia. Spre est.
Nord, est. Est.
De-abia am făcut câțiva pași, și deja am obosit.
Vai, Doamne!
- O să provoci o avalanșă. - Mai taci!
Bine. Hai!
E greu.
Nu pot să fac asta.
Lovești, bagi piciorul, pășești.
Așa! Da, așa! Da!
Bag piciorul, pășesc.
Fă o pauză!
Când mai vedem noi așa ceva?
Oamenii ca noi n-au parte de astfel de lucruri.
Nu, soro!
Dacă nu trecem de acest nivel,
să ne amintim câte am realizat,
- ... și mergem acasă știind asta. - Da.
Mergem acasă cu această experiență
și cu niște bani.
Dar, serios, ne-am descurcat foarte bine.
Când am trecut prin aceste situații, mi-am dat seama
că trebuie să am încredere în mine însumi.
Trebuie să am încredere în propriile puteri.
CALEA SPRE UN MILION: O AVENTURĂ JAMES BOND
Trei echipe au rămas în cărți.
Fiecare echipă mai are doar trei întrebări până la un milion de lire.
Pe-aici?
- Încă mai mergem în direcția bună? - Da.
MESAJ: MERGEȚI 17,1 KM SPRE NORD COORDONATE: 46.5388 N, 7.9626 E
Pentru că suntem cu fața încolo. Trebuie să trecem pe-acolo.
Cred că nordul...
Cât e ceasul?
Nu cred că am mai mers vreodată prin zăpadă așa de mare.
Să știi că e mai ușor în genunchi.
În patru labe, ca un câine.
Cu fundul în sus.
Doamne! E...
- Ai putea să îmi dai avânt? - Da.
- Gata? Unu, doi, trei! - Da!
Ești bine?
E epuizant.
Așa e planul, nu crezi?
Ești bine?
Nu o să devină mai ușor.
Asistentele mele imperturbabile!
Pe aici!
E de-a dreptul ridicol!
Dar mă întreb,
sunteți destul de bune să mergeți până la capăt?
Eu încerc să nu mă gândesc deloc la bani.
- Pentru că a devenit atât de serios... - Da.
... când e miza atât de mare...
Cu cât avansăm,
cu atât mai mult nu vreau să dăm greș.
Uite un refugiu!
Beth și Jen!
Felicitări că ați ajuns până aici!
Ce ziceți să trageți la țintă?
Aveți în față o pușcă laser de mare precizie.
Valiza voastră e în interiorul refugiului.
Ca să o luați, trebuie să spulberați ușile,
trăgând în cele cinci încărcături explozive.
Fiecare dintre voi trebuie să nimerească cel puțin o încărcătură.
Aveți trei minute la dispoziție din momentul în care atingeți pușca.
Dacă nu reușiți, valiza va exploda,
iar călătoria voastră va lua sfârșit.
În regulă.
Nu uita! Rațiunea!
O să încerc să stau pe burtă.
- Ce părere ai? - Nu știu.
- Cred că pe burtă. - Pe burtă?
- E mai sigur așa. - Da?
- Dă-mi-o mie! - Bine.
- Să văd dacă pot să nimeresc două. - Bine.
Tu cum vrei să tragi? Din genunchi?
Cred că eu mă voi folosi de masă.
- Bine? - Da.
Pe care umăr vrei să sprijini patul puștii?
Pe umărul drept.
- Spune-mi când ești gata. - Acum sau niciodată.
- Da? Sigur? - Da.
E pregătită.
Minunat!
Frumos! Două!
Hai!
A treia!
Bun, a patra. A mai rămas doar cea din stânga de tot.
Cum crezi că stăm cu timpul?
Nu știu. Ne-am mișcat destul de repede.
Vrei să mai încerc eu o dată?
A mai rămas una.
Da, trage tu!
Bine.
E foarte greu s-o vezi, din cauza luminii.
Știu. Eu n-am văzut-o.
Nu te opri! Nu uita, repede!
Dar e foarte greu!
- Pot să trag eu? Se poate? - Da. Nu prea se vede.
De ce nu stai în genunchi?
Mă chinui să văd unde e.
Vrei să mai încerci și tu?
Impresionant!
Nu-mi vine să cred că am reușit!
Așa, uite valiza!
Crezi că e o întrebare?
Doamne, ce urât miroase!
În regulă!
- La trei? Unu... - Da. Doi, trei!
- Păi nu e o întrebare. - Nu.
O fi vreun emițător care ne trimite undeva?
- Cheie. - Cheie.
Pentru ce?
Telefonul.
MESAJ: MERGEȚI 4,3 KM SPRE NORD-EST COORDONATE: 46.5531 N, 7.9018 E
Bun. Trebuie să mergem acolo.
Nu prea mai avem energie.
Cred că trebuie să ajungem acolo.
Da, ne duce spre hambar.
Aici ne petrecem noaptea?
Nu mai spune asta!
Trebuie să căutăm ceva care să se deschidă cu cheia.
Ușa e încuiată cu lacăt?
Nu cred.
Doamne Sfinte! Ce mașină frumoasă!
Aston Martin.
Te rog, spune-mi că e cheia de la mașină!
Uite o valiză!
Vrei s-o iei tu?
- Ai luat-o? - Da. Ce grea e!
Așa!
- Foarte grea. Ai luat-o? - Da.
Să văd dacă se potrivește cheia.
- Nu. Nu e bună cheia. - Nu. Nu-i asta.
Uite! Poate aici? Nu.
- Nu-i acolo? - Stai așa!
Plic maro. Să vedem!
- Vai, nu! - Asta ești tu. Asta sunt eu.
- Ce-i asta? - Doamne!
- „Grindelwald.” - „Grindelwald.”
Acolo trebuie să mergem?
Crezi că acolo trebuie să mergem?
Cum ajungem acolo?
Putem să băgăm cheia în contact.
Ia te uită!
Să apăsăm pe niște butoane.
Ce zici de ăsta? „Fum în spate.”
„Arme frontale.” Armă frontală.
„Dâră de ulei.”
„Scut antiglonț.”
- Grozav! - Absolut genial!
Ce e în valiză? Nu știm ce e înăuntru.
Efectiv, nu pot să deschid valiza.
Mai e vreun buton pe care nu l-am apăsat?
- „Grindelwald.” - Acolo!
- Aici suntem noi. - Suntem aici.
- În regulă. Trebuie să ajungem acolo. - Da.
E de-a dreptul incredibil!
- Ne lasă tot timpul cu gura căscată. - Da.
- E cu totul diferit. - Nu mă simt deloc în largul meu.
- N-am mai făcut niciodată așa ceva. - Eu...
- O să fie mare caznă. - Da.
- Mare caznă, frate! - Cu siguranță!
- Încercăm să luăm un milion de lire. - Da.
Facem orice trebuie.
- Frate! - E pur și simplu incredibil.
- Uite ce peisaj! - De parcă...
- Acum ce facem? - Acum ce facem?
Am sărit dintr-un elicopter
și suntem undeva prin Alpii elvețieni.
- Ai mai fost în Alpi? - Nu.
Nici măcar...
Eu n-am ajuns nici la patinoarul din Milton Keynes, darămite...
- Telefonul. S-a pornit. - Avem mesaj.
- E o hartă. - Da.
MESAJ: MERGEȚI 17,2 KM SPRE SUD-VEST COORDONATE: 46.5585 N, 9.9973 E
Acolo trebuie să ajungem, așa că...
Stai așa! Uită-te la asta, dar nu ai ochelarii pe nas.
Nu.
Nu. Nu pare să fie în direcția aia.
- E în sus, dacă e să fim cinstiți. - Da. Așa e.
- Uite! - O să ne trimită acolo, sus.
- Frate, știi ceva... - E adâncă.
- Frate, e adâncă! - E adâncă!
E foarte adâncă!
Vezi ce picioare firave am, frate! Picioare de om de 43 de ani.
Mă ard deja, frate!
- O iei la fugă în sus pe deal, băiete? - Să mergem!
Ești bine?
Frate, e îngrozitor!
Hai să ajungem sus, băiete!
- Frate! - Frate!
- Da. - Să dea naiba!
Frate!
Frate, nici n-am început bine.
Ascultă...
De-abia am pornit. Am zăpadă și-n fund!
- Aoleu! - Vai!
Uneori, trebuie să te lași în voia corpului.
Da. Ca gravitația, nu crezi?
Ce părere ai, coborâm acolo și facem dreapta?
Da.
Te stoarce de energie, frate!
- Ce crezi că-i ăsta, un lac? - Da, arată ca un lac.
E un lac înghețat.
Ce ne-a înscenat? E o capcană.
Sigur e o capcană. E un patinoar.
A pus la cale ceva.
Ce e?
Arată ca o masă și o...
Cred că e o valiză pe masa de-acolo.
- O vezi? - E un fel de joc, nu?
Trebuie să ajungem la valiză,
dar n-o să fie prea ușor.
Ia te uită, o armă! E o armă!
- Doamne! - Trebuie să încercăm să tragem.
Seamănă cu niște popice. Sunt sticle de șampanie, sau ce?
James și Joey Bone, bine ați venit în Elveția!
Vă rog să pătrundeți pe lacul înghețat și să luați pușca
pentru șansa de a câștiga o jumătate de milion de lire.
Veți avea nevoie de conținutul valizei din fața voastră,
dar e înconjurată cu explozibili puternici.
Pentru ca valiza să nu explodeze,
trebuie să împușcați cele cinci ținte.
Aveți trei minute la dispoziție din clipa în care atingeți pușca.
Dacă nu reușiți,
și mă aștept să nu reușiți,
valiza va exploda. Iar călătoria voastră se va încheia.
Măi, frate!
Doamne Sfinte!
- Încă n-o atinge! - Nu.
- Bun, hai să facem un pic de... - Eu nici nu știu cum să...
Dar vezi, ia te uită! Acolo e sticla de șampanie,
dar țintele sunt în fața ei.
- Dar uite ce departe e cea de-acolo! - Da, văd.
- Te pricepi la trasul cu pușca? - Nu.
Ultima dată când am tras a fost...
la o petrecere a burlacilor, și am fost varză. Eram mort de beat.
Doamne Sfinte!
Frate!
Deci aici e Grindelwald.
Da. Scrie doar Grindelwald.
Fără alte informații, nu scrie niciun nume aici.
Încerc să mă uit pe muchiile tuturor munților.
- Da. - Și mă întreb: „Acolo o fi?”
Ce grea e valiza!
Mă scuzați, vorbiți engleză?
- Da, un pic. - Știți cumva unde e locul ăsta?
Locul ăsta? Da, știu.
- Vedeți telecabina? - Da.
- Telecabina merge până undeva.
- Bine. - Da.
- De-acolo, trebuie să luați trenul. - Bine.
- Iar acolo, e un loc public. - Da.
Dar în acel loc, nu știu dacă aveți voie să mergeți.
- Nu puteți merge acolo. - De ce?
Pentru că nu e un loc public.
E ceva prin apropiere?
- Putem ajunge în apropiere? - Da.
- Cum se cheamă cel mai apropiat loc? - Jungfraujoch.
- Cel de sus? - L-am văzut.
- Da. - Da.
- S-a mișcat? - Da. Se mișcă ceva.
Nu aud nimic.
Pare a fi ceva micuț.
- Are un sunet metalic. - Da.
Știi, aș putea-o deschide cu o agrafă de păr.
Te cred c-ai putea-o deschide cu o agrafă de păr.
Hai, deschide-o!
Doar să vedem dacă e ceva care se mișcă.
- E ceva? - Nu.
Parcă era jos, jos și răsucești.
Da, e un mic ac acolo, dar nu e...
- Te rog! Deschide-o, te rog! - Nu.
Păcat!
De ce o mai ții în brațe?
Dacă eu car valiza, eu o deschid.
Nicio problemă. Poți să deschizi tu valiza.
Sper să nu fie o bombă.
Jungfraujoch, peronul al treilea.
Așa. Aici urcăm.
Mă tem de ce ne-așteaptă la capătul celălalt. Pentru că dacă...
Putem ajunge acolo, deoarece, dacă e o gară...
Cineva a pus asta acolo, cineva a construit-o.
- Sau dacă ne limitează... - Ascultă!
Acest tren va face o oprire neprogramată.
Pasagerii sunt rugați să rămână așezați,
cu excepția lui Elizabeth Foxwell și a lui Jennifer Dorward.
Dvs. trebuie să coborâți din tren cât mai repede posibil.
- Poftim? Bine. - Trebuie să plecăm.
Doamne, Jen!
- Și avem echipament de cățărat. - Da.
Ia te uită!
Și aici, uită-te la asta!
Uite cum se cațără pe exterior.
E înfricoșător.
El are pioleți.
Vreau să spun...
- Ai folosit așa ceva? - Nu. Niciodată.
Nici eu. Contează ce capăt folosești?
Habar n-am.
Să văd dacă pot să verific ușa de sus?
Du-te!
Jen, aici sunt niște frânghii.
Socot că trebuie să ne punem hamurile.
O să avem o priveliște frumoasă.
Priveliștea o să fie superbă, dar te pricepi la cățărat?
Am fost la centre de escaladă.
Bine, fie.
- Vai de mine! - Ești bine?
Deja m-a luat tremuratul.
- Din cauza înălțimii? - Da.
După cum știi, nu îmi plac înălțimile.
Nu te uita în jos!
Ascultă, ce vânt!
Doamne, mor de frică!
Vântul ăsta mă scoate din minți.
Hai la treabă!
Ești pregătită?
Acum sau niciodată. Sunt stresată.
Ba nu ești stresată.
Scuze, nu, sunt foarte entuziasmată.
- Entuziasmată. - Foarte entuziasmată!
Privește în sus, nu te uita în jos!
Cum te simți?
Sunt foarte stresată. Sigur că da.
Hai! Nu te speria!
Deschide ușa!
- E fezabil. Mai știi? Totul e fezabil. - Știu.
Încet și cu grijă.
- Da? - Bine.
- Bine. Gata? - Da. Ia-o înainte!
Hai s-o facem!
Vai, Doamne, ce sus e!
- Ești bine? - Da, soro, doar că... Da.
Doamne Sfinte!
- Uite ce sus suntem. - Ești bine?
Trebuie s-o fac și gata. Altfel, o să-mi fie și mai frică.
Cât crezi că trebuie să urcăm?
Habar n-am.
Cum o să ajungem tocmai acolo?
- A trosnit. - Nu-mi spune că trebuie să coborâm.
Nu face asta, Jen!
E ceva acolo.
Doamne! Trebuie să coborâm?
Nu știu.
E posibil să trebuiască să coborâm și să luăm ceva.
- Așa crezi? - Da.
- Nu văd ce e acolo. - Cum coborâm?
- Se vede ceva. - Nu vreau să fiu aproape de margine.
Ca un fel de mâner?
Asta trebuie să facem? Să ne lăsăm în jos? Vai de mine!
O să mă uit în sus când o fac.
Știm care ne sunt slăbiciunile, pentru că am vorbit despre ele.
Cred că ne vom completa reciproc.
Sigur, e mai logic să merg eu
dacă poate merge doar una din noi, căci mie nu mi-e așa de frică de înălțimi.
- Dacă doar una trebuie să meargă... - Da.
... sunt foarte de acord s-o faci tu, dar...
Atunci, ești de acord să merg eu?
- Dacă și tu ești de acord. - Da.
Jen este absolut neînfricată.
Nu știu nimic de care să se teamă cu adevărat,
care ar face-o să zică: „Nu o să fac asta.”
Cred că, dacă ceva te sperie, dar vrei s-o faci,
- ... trebuie să te forțezi... - Da.
S-o faci. Deci, da.
Ne vom susține reciproc.
Vom depăși momentele dificile.
Deci, ce zici?
- E greu. - Nu-i ușor, frate. Da.
Nu știu dacă să-mi pun ochelarii.
Vrei să trag eu primul?
Stai să mă uit cu ochelarii. Stai așa!
Nu-i prea mare diferență, din cauza zăpezii. Nu, încep eu.
- Auzi, nu suntem țintași. Corect? - Nu, dar...
Încearcă!
Și te rog să nu vorbești prea mult în timpul ăsta.
Nu. Trei minute sunt puține ca să nimerești cinci sticle.
- Începem? - Da, hai, frate. Să începem.
- Bine. Așa. - Imediat ce o atingi, da?
Prin ce ne uităm cu... Ăsta-i vizorul.
- Te uiți prin el. Îl apeși. - Da.
Alege ținta. Nu te grăbi. Fixează o singură țintă.
- Tragem de câte cinci ori? - Cinci.
Bine.
La treabă!
Nu văd nimic, la naiba!
Apasă-l!
Încearcă!
Apasă-l!
ȘAMPANIE BOLLINGER SPECIAL CUVÉE PRODUSĂ ÎN FRANȚA
Urmează a cincea încercare.
Doamne, e chiar greu, James!
- Nu văd mai nimic. - Hai, lasă-mă pe mine!
Repede!
Îmi tremură și mâinile. Știi ce zic?
Poftim! Nu m-au ajutat ochelarii.
E ceva imposibil.
N-o să ne ușureze munca pentru 500.000, frate.
Am nimerit una!
Așa! Continuă!
Ni se scurge timpul. Apasă pe trăgaci dacă nu vezi.
- E foarte greu. - Da, e greu, frate.
Da.
Frate...
Lasă-mă să mai încerc o dată.
Am nimerit două, pe cele două de pe margine.
Frate!
Nu te opri!
Jocul s-a sfârșit, frate!
Misiune abandonată!
A fost o nebunie.
Frate! Mă doare sufletul! Sunt absolut devastat!
Sunt devastat.
Ascultă, mereu am spus
că vom face tot ce putem. Ce altceva am fi putut face?
Fă onorurile, stăpâne!
Da, să nu-mi scoți ochiul!
E ciudat, pentru că, evident,
sunt devastat.
Dar amândoi suntem cu câte 150.000 mai bogați ca înainte.
E o sumă considerabilă pentru oricine, mai ales pentru noi.
Și am văzut împreună multe locuri
pe care e posibil să nu mai avem ocazia să le vedem.
- Ce călătorie senzațională! - Mi-a plăcut.
Să spunem mersi vocii că am ajuns până aici.
Da.
- Dar e tare pretențios, frate! - Da.
E enervant, pentru că mai sunt
- ... mulți bani în joc. Dar... - Da.
Oricine nimerește țintele merită să meargă mai departe.
Să dăm noroc!
Le urez succes pentru că au reușit ceva ireal. E ceva imposibil.
- E lung drumul până acasă. - Clar!
EIGER VERSANTUL NORDIC
- Da. - Da, continuă!
Bine.
- Nu te opri! - Încă puțin?
Vreo câțiva metri.
Nu te aud! Trebuie să vorbești mai tare.
Nu te opri!
Vai! Nu vreau să mă uit în jos, Jen. Mai strigă o dată!
Așa, oprește-te!
Da? Ai ajuns?
Încă un metru.
Da, asta e! Stai!
Da, e o pungă mică. Sunt...
L-am luat. E un săculeț. Bine!
Trage!
Atât! Stop!
Stop!
Trage!
Așa, hai, soro, mai e puțin!
- Mai trage! - Încerc.
- Poți? - Da.
- Ești bine? - Da.
Ai fost tare!
Nu e o cheie.
Ce mai e? Doamne!
Altă hartă.
Șine dezafectate. Probabil că suntem aici
și trebuie să găsim drumul.
- Uite o ușă. - Da.
Așadar, trebuie să ne întoarcem în tunel.
Da, nu e nicio cheie.
Așa! Iubi, stai puțin! Vreau să verific telefonul.
Stai o clipă! Da.
Ce zice?
Două ore, 45 de minute.
Vai, iubi!
Vai, Doamne! Ești bine?
Pe-acolo.
- Ce zici? - E pe-acolo?
Prima dată când l-am întâlnit pe Josh...
La naiba! Unde e?
El era un om cum nu mai văzusem
și nu credeam că există un astfel de om pe lume.
E în direcția aia? Da?
Cu picioarele pe pământ și foarte sincer.
Iar eu nu eram familiarizată cu așa ceva.
Cu cineva atât de deschis și de onest.
El își pune inima pe masă.
Iubi!
Da, hai!
M-a făcut să văd viața într-o lumină nouă...
Da.
Crezi că m-ai putea căra?
Bine.
După ce ne-am căsătorit, am făcut copiii
unul după altul, trei la rând.
Așa că efectiv nu am avut timp să avem grijă de noi.
Iubi, vin!
Vreau ca ai mei copii să își amintească
faptul că părinții lor au explorat,
au fost aventuroși,
nu au refuzat experiențe, și-au trăit viața.
Cred că-i acolo. Vezi?
Da. Ce e? O masă?
E o masă. E ceva pe masă.
O sticlă de bere? Nu.
Ce e?
Arată ca o lunetă, soro!
- Hai s-o facem! - Am ajuns.
Kamara și Josh, felicitări că ați ajuns până aici!
Acum sunteți pe punctul de a câștiga jumătate de milion de lire.
Aveți în față o valiză.
Pentru a o elibera, trebuie să trageți în încărcătura explozivă
din partea de sus a celor cinci lanțuri.
Amândoi trebuie să nimeriți cel puțin o țintă.
Eu nu văd cinci lanțuri.
Nici eu.
- Unu, doi. - Bun, cred că...
Din momentul în care atingeți pușca,
aveți trei minute la dispoziție să îndepliniți sarcina.
Dacă nu reușiți, valiza va exploda,
iar călătoria voastră va lua sfârșit.
Ai mai tras cu pușca?
- Nu. - N-am tras în nimic niciodată.
Nici eu.
Să încercăm și să nimerim câte una într-un minut.
Da, pentru că dacă vezi că tu ești mai bună sau eu sunt mai bun,
- ... atunci acea persoană trage. - Da.
- Să continue... Dacă eu nimeresc una... - Până când nimerim una.
- ... sau tu împuști una... - Da.
- ... e perfect. Haide! - Da.
E un pic...
Poate din picioare.
Tu ce zici? Sau vrei să stai în genunchi?
E stabil, nu? Când te bazezi doar pe mâini,
ele se mișcă.
Dacă stai așa, le sprijini. Efectiv, tot ce trebuie să faci...
Da? Deci tu, aici.
Lângă mine. Da? Sau vrei să stau eu acolo?
- Aici? - Da.
Mi se pare că îmi scapă ceva și asta mă scoate din sărite.
Ce? Ai nevoie de ochelari?
- Ai nevoie de ochelari? - Da. Am nevoie de ei.
- Asta era. Da. - Te-ar ajuta?
- Da.
- Bine. - Perfect.
- Hai să începem din exterior. - Da.
- E bine. - Da.
- Ne descurcăm. - Pregătită?
Încălzește-ți degetele!
Da?
Efectiv...
Pe umăr.
Roagă-te, soro!
- Așa. - Ai rezolvat?
Da. Sunt gata.
- Bine. Începe! - Da.
Bine.
Poftim!
- Haide! - Unde e?
Hai, Kamara! Nu te mai mocăi!
La naiba!
Da! Ai nimerit una.
Bravo!
Hai, hai! Dă-i bătaie!
Așa! Asta-i iubita mea!
Trage spre cealaltă! Cealaltă! Hai!
Așa, hai, repede! Bun, e rândul meu.
Scuze. Poftim!
- Apăs cu drag pe trăgaci. - Repede, hai!
Stai, unde e?
Poți s-o faci, iubi!
Hai! Da!
Haide!
Cum stăm cu timpul?
Trage! Hai!
Haide, Kamara!
Ce naiba?
Am cronometrat bine.
E în regulă.
Am făcut tot ce-am putut. Atât am putut.
Haide, nu-i nimic!
Totul e în regulă. Ne-am descurcat bine.
Nu prea înțeleg. Pur și simplu nu știu.
Mi-e rău.
- Dar mă bucur că am ajuns până aici. - Da, am reușit!
Asta e, frate, am reușit.
Hai acasă! Hai să mergem la copii.
- Da, mi-e dor de copiii mei. - Da! Hai, bărbate!
- Bun, aici sunt șinele dezafectate. - Bine.
Bun, pun harta deoparte pentru că aici se termină.
Și acum, încotro?
Cred că aici e tunelul de mentenanță, corect?
Da.
Îmi place muzica!
Trebuie să-l ignorăm complet.
Încearcă să ne deruteze.
Da, e sinistru. Zici că vrea să ne sperie.
Nu înțeleg. De ce face asta?
- De ce ne pune muzica asta? - Nu știu. E Vivaldi?
Nu știu.
Arie pe coarda sol, de Bach.
Doamne, de-abia mai respir, tu?
- Mă întreb la ce altitudine suntem acum. - Nu știu.
Doamne, uită-te la gheață! E gheață adevărată!
Știați că înregistrări cu muzica lui Bach
au fost trimise în spațiul cosmic?
- Ce-i asta? - Ce-i asta?
Arată ca un vagon.
- Trebuie să ne urcăm în el? - Vezi ce-i acolo!
Cred că trebuie să intrăm în cușcă.
Cred că am ajuns în vârf.
Nu știu, să trecem pe aici?
Uită-te la hainele astea!
Jen, acolo e șampanie. Ia te uită!
Ne-a supravegheat tot timpul.
Șah-mat!
- Privește! - Privește, are poze...
- Da. - ... din locurile în care am fost.
Cred.
Beth și Jen!
În sfârșit, mi-ați găsit mica reședință din munte, aici, în vârful Europei,
la peste 4.000 de metri deasupra nivelului mării.
Regret că nu sunt acolo pentru a vă saluta personal.
Vă rog, simțiți-vă ca acasă!
Beți șampanie și sărbătoriți că ați ajuns atât de departe.
Nouă echipe pline de speranță au început această călătorie
și a fost o plăcere să le privesc.
Uită-te la oamenii ăștia!
Ce sunt astea? Sunt cumva...
Uite!
- Deci ei au fost în Elveția. - Da, și ei au fost aici.
Iar acum
sunteți singurele care ați rămas.
Doamne!
Doar trei întrebări stau între voi și un milion de lire.
Imaginați-vă!
Ultimele!
Nu-mi vine să cred!
E o nebunie. Cum am reușit să ajungem așa de departe?
Adică, în mod bizar, mă bucur că nu suntem cele mai slabe.
Dar e și stresant, nu?
- Doamne, încă trei întrebări. - Da.
Și e din ce în ce mai greu.
Trebuie să deschidem valiza, nu crezi?
Încă mai avem valiza.
Iar acum vă rog să mergeți afară.
Bine.
Se pare că vremea este destul de schimbătoare aici.
- Gata? - Da.
Vai, dragă! Pare frig.
Hai!
Vremea la 4.000 de metri.
Vântul suflă cu 120 de km/h.
E foarte frig.
Temperatura e de minus 22 de grade.
Pun rămășag că valiza e prinsă în gheață.
Să văd cât de calme mai sunteți acum.
- Genial! Așa! Bun, gata? - Da.
Bine.
- Bine. - Am recuperat valiza.
- Gata? - Da.
- Ochelarii mei sunt complet înghețați. - Știu, și ai mei la fel.
- Să-i scoatem? - Da.
- Nu văd nimic. - Bun. Așa. La trei?
- Unu, doi, trei! - Unu, doi, trei!
- Vai, nu! - Vai, nu!
- Ce mai e și asta? - Nu știu.
- E o cheie. - Să aruncăm o privire.
Da, e o cheie.
Bun, trebuie să deschidem valiza. Pentru că...
În sfârșit, după cât am așteptat!
- Uite-așa! - Bine.
În sfârșit! Bun, pregătită?
Vai de mine!
Următoarea întrebare valorează 500.000 de lire,
adică aproximativ valoarea celor zece lingouri de aur din fața voastră.
Ia-le! Nu, glumesc!
Care dintre aceste cinci lucruri
valorează tot cam 500.000 de lire?
Un Aston Martin DB5 Silver Birch.
Douăzeci și patru de sticle de șampanie Bollinger R.D. din 1969.
Pariul maxim dintr-un cazinou din Monte Carlo.
O insulă privată de 1,6 hectare din Caraibe.
Douăzeci și cinci de grame de plutoniu radioactiv.
- Bine. - Nu cred că e...
Deci credem că nu e Aston Martin DB5.
- Nu-i asta, nu. - Nu, fiindcă valorează mai mult.
Nu poate fi nici o insulă privată din Caraibe,
- ... că ar costa mai mult. - Nu.
Douăzeci și patru de sticle de Bollinger R.D. '69.
- Plutoniul e îngrozitor de scump. - Da.
Deci 25 de grame
- ... e o cantitate infimă. - Da.
Bun, deci tăiem de pe listă A.
- Nu cred că e D. - D, bine.
- N-are cum să fie o insulă privată. - De 1,6 hectare. 1,6 hectare.
Bun. Șampania e o posibilitate, deci poate e B.
Da.
Nu știu ce să zic despre pariu. Nu cunosc jocurile de noroc,
așa că pariul maxim în cazinou...
Da, nu văd de ce nu i-ar lăsa pe oameni să parieze sume așa de mari.
- Aston Martin, clar nu. - Da.
Bollinger, nu știu prea multe, dar nu prea cred.
Da. Nu e o șampanie așa de veche. E doar din 1969.
Pariul maxim, de ce ai pune limită unui pariu?
- E un cazinou. - Da.
Insula privată, 1,6 hectare.
Cred că e plutoniul, pentru că simt că plutoniul e cel mai scump.
- Cantitatea e foarte mică. - Da.
Nu te-ai aștepta ca ceva atât de mic să fie atât de scump.
- Asta mă atrage pe mine, E. - Da.
- Să alegem E? - Da, vai, haide!
- Să o facem? - Da.
- O să o ridic. - Da, haide!
- Când o ating, decizia e luată. - Da.
Doar ne știi!
- O facem împreună? Bine. - Da.
- Unu, doi, trei! - Unu, doi, trei!
- Ce e? - Așa! Ține-o în sus!
Mă doare sufletul.
- Nu contează. Ne-am descurcat bine. - Da.
Sufăr!
Da.
Răspunsul corect este D.
D?
Călătoria voastră a luat sfârșit.
Insula din Caraibe.
Îngrozitor!
- N-am fi ales niciodată asta. - Da.
Nu ați fost destul de bune ca să câștigați milionul.
Dar ați putea fi mândre să știți că ați ajuns mai departe decât ceilalți.
Corect!
Nicio grijă, draga mea!
- Te-ai descurcat foarte bine. Știi? - Da. Da.
- Hai înăuntru, că înghețăm de frig! - Da.
- Bun, sfârșit de drum. - Știu.
Dar a fost senzațional! Hai, draga mea!
Uite cât am călătorit!
- Senzațional! - Pe unde am călătorit.
- Am început în Scoția. - Scoția.
Trăiască Scoția! Am mers în Italia,
- ... iar apoi am mers în... - Chile.
Chile.
- Am fost în Jamaica. - Apoi... Jamaica.
- Iar acum, iată-ne în... - În Elveția.
Elveția. Wunderbar!
- Ce înseamnă? - Minunat!
Da, a fost de-a dreptul minunat!
- Da! - Da.
Da, aici! Să vedem ce-i înăuntru.
Bine.
Hai, să mergem acolo și să vedem!
La naiba!
- Închide-o, repede! - Bine.
Încet! Închide...
Bine!
- Bravo, iubi! Bravo! Am reușit! - Am reușit!
- Am reușit!
- Cei mai tari! - Am reușit!
Ce crezi?
Ce crezi că e? Un sendviș cu brânză și o ceașcă de ceai?
Bine, fă tu onorurile!
Frate, ia te uită!
Ia te uită! Senzațional!
O geantă cu bani.
Cum trecem cu asta prin vamă?
N-am mai văzut atâția bani în viața mea!
Frate!
Factura la căldură pentru luna viitoare e plătită.
Doamne Sfinte!
E o sumă uriașă de bani!
Sfinte Sisoe!
Bun, una pentru tine...
Acum pot să plec liniștită.
- Să prindem trenul ăsta. - Da.
Să mergem! Da. Haide! Să mergem!
- Așa! - Trenul către casă.
Ești mândră că mergi cu mașina asta când ceilalți merg cu trenul?
- Da. - Foarte mândră!
Așadar, nimeni nu a ajuns la întrebarea de un milion de lire.
De această dată.
Păcat!
Mă întreb dacă există cineva
destul de bun să ajungă până la final.
Subtitrarea: Meda Gaborean
Redactor Mioara-Amalia Lazăr