РІВЕНЬ 5 ШВЕЙЦАРІЯ
Мені недобре.
Почуваюся крихітною бджілкою.
Коли бачу такі мальовничі краєвиди,
то знаю, що буде непереливки.
Яка краса.
- Ого... - У мене аж мурашки по тілу.
Гей, чекай.
Чорт.
- Руки змерзли? - Ага.
ПОВІДОМЛЕННЯ: ПРОЙДІТЬ 15,7 КМ НА СХІД КООРДИНАТИ: 46.5575 N, 8.0054 E
- Що? - Що?
- Нам треба дійти туди? - Так.
О боже.
Думаю, це десь там. На схід.
Північ, схід. Схід.
Ми пройшли якихось кілька кроків, а я вже втомилась.
О боже.
- Ще лавину накличеш. - Замовкни.
Гаразд. Тримайся.
Це важко.
Я не можу.
Думаю, треба добряче занурювати ногу, а тоді робити крок.
Ось так. Правильно.
Спочатку пальці, тоді ступня.
Пальці, ступня.
Зупинися на хвильку.
Такого більше не буде.
З такими, як ми, такого не буває.
Це точно.
Якщо не пройдемо цей рівень,
поглянь, чого ми досягнули.
- Це з нами назавжди. - Так.
Ми заберемо з собою цей досвід,
а також частину грошей.
Але серйозно, ми дуже добре впоралися.
Проходження всіх цих випробувань змусило мене усвідомити,
що треба вірити в себе.
Треба, трясця, вірити в себе.
007: ШЛЯХ ДО МІЛЬЙОНА
Залишилося три команди.
Кожна — за три питання від мільйона фунтів.
Нам сюди?
- Ми досі йдемо в правильному напрямку? - Так.
ПОВІДОМЛЕННЯ: ПРОЙДІТЬ 17,1 КМ НА ПІВНІЧ КООРДИНАТИ: 46.5388 N, 7.9626 E
Бо ми рухаємось у цей бік. А нам треба туди.
Північ — мабуть...
Котра зараз година?
Я ще не ходила по такому глибокому снігу.
Легше повзти на колінах.
Просто повзеш, як пес.
З дупою догори.
Боже. Це ж...
- Підсадиш мене? - Добре.
- Готова? Один, два, три. - Так.
Усе добре?
Це так виснажливо.
Усе так і задумано.
Ти там як?
Тут легко не буває.
Мої дві незворушні медсестри.
Сюди.
Це вже просто смішно.
Мені лиш цікаво:
чи спроможні ви дійти до кінця?
Я стараюся не думати про гроші.
- Бо там уже така сума... - Так.
...що може перевернути життя з ніг на голову.
Що далі ми проходимо,
то більше я не хочу програти.
Якась хатина.
Бет і Джен.
Молодці, що дійшли сюди.
А не хочете повправлятися в стрільбі?
Перед вами — лазерна снайперська гвинтівка.
Необхідна вам валіза знаходиться в сараї.
Щоб дістатися до неї, ви мусите знести двері,
поціливши в п'ять зарядів вибухівки.
Кожна з вас має влучити хоча б в один заряд.
У вас буде три хвилини від моменту, коли ви візьмете гвинтівку.
Якщо провалите завдання, валіза вибухне
і ваша подорож скінчиться.
Зрозуміло.
Не забувай. Логіка.
Зачекай, я ляжу.
- Що думаєш? - Не знаю.
- Може, лежачи. - Лежачи?
- Так надійніше. - Невже?
- Передаси її мені. - Так.
- Спробую влучити в дві. - Добре.
А ти як? На коліні?
Я, мабуть, використаю стіл.
- Добре? - Так.
На яке плече хочеш спирати приклад?
На праве.
- Кажи, коли будеш готова. - Я готова.
- Точно? - Так.
Можеш стріляти.
Чудово.
Клас. Уже два.
Тримай.
Три.
Добре, чотири. Ще один.
Скільки в нас часу?
Не знаю. Ми досить швидко поцілили.
Може, я ще спробую?
Ще один.
Так, давай ти.
Гаразд.
Дуже важко цілитися, бо сліпить.
Так. Я геть нічого не бачила.
Продовжуй. Але швидко.
Це так складно.
- Може, я? Даш мені? - Так. Нічого не видно.
Не станеш на коліно?
Я не бачу, де він.
Хочеш ще спробувати?
Я вражений.
Аж не віриться, що вийшло.
Добре, он валіза.
Думаєш, це питання?
Ну й сморід.
Добре.
- На три? Один... - Ага. Два, три.
- Отже, це не питання. - Ні.
Треба буде йти за маячком?
- Це ключ. - Ключ.
Ключ від чого?
Телефон.
ПОВІДОМЛЕННЯ: ПРОЙДІТЬ 4,3 КМ НА ПІВНІЧ КООРДИНАТИ: 46.5531 N, 7.9018 E
Добре. Тоді треба йти туди.
Заряд уже закінчується.
Нам, напевне, сюди.
Так, дорога веде до того сараю.
Думаєш, нам тут ночувати?
Не кажи так.
Треба знайти те, що відмикає цей ключ.
Це навісний замок на дверях?
Ні. Схоже, ні.
Нічого собі. Красива машина.
«Астон Мартін».
Будь ласка, скажи мені, що ключ від авто.
Там валіза.
Дістанеш?
- Узяла? - Так. О, вона важкенька.
Отак.
- Дуже важка. Тримаєш? - Так.
Подивлюся, чи підійде ключ.
- Ні. Не підходить. - Не той ключ.
Дивись. Може, тут? Ні.
- Там нема? - Чекай.
Коричневий конверт. Відкриваю.
- О ні. - Це ти. А це я.
- Що це? - Боже.
- «Ґріндельвальд». - Так.
Це туди нам треба?
Думаєш, нам туди?
І як туди дістатися?
Можна спробувати завести авто.
Отакої.
Спробуй якісь кнопки.
Може, цю? «Задній дим».
«Передня зброя».
«Олія».
«Щит від куль».
- Круто. - Просто геніально.
А що у валізі? Ми ж не знаємо, що там.
Я не можу її відкрити.
Є ще якісь кнопки?
- «Ґріндельвальд». - Ось.
- А ми тут. - Це ми.
ҐРІНДЕЛЬВАЛЬД
- Отже, нам треба туди. - Так.
Наче з іншого світу.
- Нас ніщо не перестає дивувати. - Ага.
- Це щось зовсім нове. - Я далеко поза зоною комфорту.
- Я вперше в подібному місці. - Я...
- Це буде ой як нелегко. - Так.
- Ой як нелегко. - Сто відсотків.
- Ми за мільйон змагаємось. - Так.
Зробимо, що треба.
- Чуваче. - Це неймовірно.
- Лише поглянь. - Тут ніби...
- А тепер що? - А тепер що?
Вискочили з вертушки,
і тепер ми десь у швейцарських Альпах.
- Ти бував в Альпах? - Ні.
Я ніколи...
Я на ковзанці в Мілтон-Кінзі не був, не те що...
- Телефон. - Повідомлення.
- Це мапа. - Ясно.
ПОВІДОМЛЕННЯ: ПРОЙДІТЬ 17,2 КМ НА ПІВДЕНЬ КООРДИНАТИ: 46.5585 N, 9.9973 E
Нам треба туди, тому...
Чекай. Поглянь на це, ти ж без окулярів.
Ні.
Ні. На цей бік не схоже.
- Це там, наче. - Так. Мало б бути там.
- Глянь. - Він посилає нас туди.
- Друже, слухай... - Як тут глибоко.
- Ще й як. - Дуже глибоко.
Страшенно глибоко.
Ну, ти бачив мої 43-річні курячі ніжки.
Уже відвалюються.
- Ти чого розігнався? - Уперед.
Усе добре?
Друже, це жорстоко.
Треба просто вилізти туди.
- О боже. - О боже.
- Так. - Хай йому грець.
Боже.
Друже, а ми ж заледве почали.
Слухай...
Ми, буквально, тільки-но почали. У мене шматок льоду в дупі.
- Отакої. - Отакої.
Часом треба просто давати тілу волю.
Типу як з гравітацією?
Що думаєш? Спустимося тут і повернемо направо?
Так.
Це так виснажує, чуваче.
- Що це, як гадаєш? Озеро? - Схоже на те.
Замерзле озеро.
Що він задумав? Якась підстава.
Точно підстава. Це ковзанка.
Він замислив якусь гру.
Що це?
Це ніби стіл і...
Здається, на ньому коробка.
- Бачиш? - Це точно якась гра.
Нам треба дістатися до коробки,
але це буде не так просто.
Глянь, там гвинтівка.
- Боже. - Треба буде стріляти.
Схоже на гру в кеглі. Це що, пляшки шампанського?
Джеймсе і Джої Боуни, вітаю у Швейцарії.
Будь ласка, вийдіть на замерзле озеро і підійдіть до гвинтівки,
щоб отримати шанс виграти пів мільйона фунтів.
Вам знадобиться вміст валізи перед вами,
але вона під'єднана до потужної вибухівки.
Щоб валіза не вибухнула,
ви повинні влучити в п'ять цілей.
Коли піднімете гвинтівку, у вас буде три хвилини.
Якщо вам не вдасться,
чого я й очікую,
валіза вибухне. І ваша подорож завершиться.
А бодай йому.
Господи.
- Не торкайся. - Ні.
- Добре, давай трохи... - Я навіть не знаю, як...
Але бачиш, поглянь туди. Там пляшки шампанського,
а попереду них наші цілі.
- Он та так далеко. - Ага, бачу.
- Ти вмієш стріляти? - Ні.
Востаннє я стріляв...
На парубочій вечірці Діксі, це було жахливо. Я був п'яний, як чіп.
Господи.
О боже.
Виходить, це Ґріндельвальд.
Так. Тут так і написано.
Більше жодної інформації. Ні назви, нічого.
Я дивлюся, дослівно, на кожну гору.
- Так. - І думаю, чи це там.
Така важка валіза.
Вибачте. Ви говорите англійською?
- Так, трохи. - Ви не знаєте, де це?
Це місце? Так, знаю.
Бачите канатну дорогу?
- Так. - Вона веде туди, куди вам треба.
- Ясно. - Так.
- Тоді треба сісти на потяг. - Так.
- І там є громадське місце. - Так.
Але туди — не впевнений, чи туди можна.
- Туди не можна. - Чому?
Бо це негромадське місце.
А там є щось поряд?
- Щоб підійти? - Так.
- А як називається найближче місце? - Юнґфрауйох.
- Та гора? - Знаємо.
- Так. - Так.
- Там щось ворухнулося? - Так, там щось є.
Нічого не чую.
Металевий звук.
- Щось металеве. - Так.
Я могла б зламати замок шпилькою.
Не сумніваюся, що могла б.
Так, зроби це.
Подивлюся, чи там є щось рухоме.
- Виходить? - Ні.
Там щось закручене.
Так, там маленький кілочок, але...
- Будь ласка. Будь ласка, відімкни. - Ні.
Шкода.
АЙҐЕРҐЛЕТЧЕР
Чому ти досі її тримаєш?
Якщо я її ношу, то сама і відкрию.
Добре. Ти відкриватимеш.
Сподіваюсь, там не бомба.
Юнґфрауйох, третя колія.
Прийшли. Наш поїзд.
Мене лякає те, що чекає нас по інший бік. Бо якщо ми...
Ми туди дістанемося, якщо це станція...
Хтось же її збудував там.
- Чи воно трохи... - Слухай.
Потяг здійснить незаплановану зупинку.
Просимо пасажирів лишатися на місцях,
за винятком Елізабет Фоксвелл і Дженніфер Дорворд.
Ви маєте вийти з потяга якнайшвидше.
- Що? Добре. - Треба йти.
Боже, Джен.
- Скелелазне спорядження. - Ага.
Глянь.
І подивися на це.
Як вони обходять ззовні.
Просто жах.
У нього сокири для льоду.
Ну типу...
- Ти ними користувалася? - Ні.
Я теж. А є різниця, яким кінцем бити?
Гадки не маю.
Може, я гляну на ті двері нагорі?
Так, подивися.
Джен, тут мотузки.
Думаю, доведеться вдягнути спорядження.
Краєвиди будуть непогані.
Так, краєвиди будуть чудові, але ти вмієш це?
Ну, я лазила в тренувальних центрах.
Це добре.
- Ох. - Ти як?
Мене вже аж трусить.
- Через висоту? - Так.
Я не любителька висоти, сама знаєш.
Просто не дивися вниз.
Послухай, який вітер.
Боже, як моторошно.
Цей вітер мене дуже лякає.
Просто зробімо це.
Готова?
Краще вже не буде. Я знервована.
Ні, не знервована.
Ні. Я дуже схвильована.
- Схвильована. - Саме так.
Дивися вгору, а не вниз.
Як почуваєшся?
Я вся на нервах. Цілком.
Ну ж бо. Не бійтеся.
Відчиняйте двері.
- Тут немає нічого неможливого. - Знаю.
Просто не поспішаймо.
- Так? - Так.
- Готова? - Так. Уперед.
Зробімо це.
Боже, як тут високо.
- Ти в нормі? - Так, просто... Так.
Господи.
- Дивися, як високо. - Ти як?
Треба просто зробити це. Бо буде ще страшніше.
Як гадаєш, нам далеко лізти?
Гадки не маю.
А як нам потрапити туди?
Тільки не кажи, що треба спускатися.
Не роби так, Джен.
Там щось є.
Боже. Нам треба спускатися?
Не знаю.
Може, треба просто спуститися по щось.
- Думаєш? - Так.
- Не бачу, що там. - А як спускатися?
- Там щось є. - Не хочу підходити до краю.
Якась ручка чи що?
Думаєш, нам треба спуститися? Лишенько.
Я просто дивитимуся вгору.
Ми знаємо слабкості одна одної, ми говорили про них.
Думаю, ми доповнюватимемо одна одну.
Звісно, краще мені це зробити,
якщо це має робити хтось один, бо я менше боюся висоти.
- Якщо тільки хтось один... - Так.
Я не проти, якщо це зробиш ти, але...
Ти не проти, щоб це була я?
- Якщо тобі так краще. - Так.
Джен просто безстрашна.
Не можу придумати нічого, чого б вона справді боялася,
щоб вона сказала: «Я цього не робитиму».
Якщо чогось боїшся, але хочеш спробувати,
- треба себе змусити... - Так.
Пересилити себе. Ось так.
Ми будемо підтримувати одна одну.
Підстраховувати.
Що думаєш?
- Це важко. - Так, нелегко.
Не знаю, чи вдягати окуляри.
Спробувати мені першим?
Чекай, я подивлюся через окуляри.
Різниця невелика. Через сніг. Ні, я перший.
- Ми ж не снайпери. - Так, просто...
Спробуємо.
І не говори багато під час стрільби.
Так. П'ять пляшок за три хвилини — це нелегко.
- Починаємо? - Так, уперед.
- Добре. - Щойно візьму гвинтівку, так?
А через що дивитися... А, ось приціл.
- Саме так. Зводиш. - Звісно.
Цілишся. Не поспішаєш. По одній цілі за раз.
- По п'ять пострілів? - Так.
Добренько.
Уперед.
Я ні чорта не бачу.
Зводь.
Спробую.
Зводь.
ШАМПАНСЬКЕ BOLLINGER SPECIAL CUVÉE ВИГОТОВЛЕНО У ФРАНЦІЇ
П'ятий постріл.
Джеймсе, це дуже тяжко.
- Я майже не бачу цілі. - Дай мені.
Швидко.
Ще й руки трусяться.
Тримай. Окуляри не допомогли.
Це неможливо.
За 500 штук він нам спуску не дасть.
Я влучив.
Добре. Не зупиняйся.
Час іде. Просто тисни на гачок, якщо не бачиш.
- Це дуже важко. - Так, важко.
Так.
Боже...
Дай спробую ще раз.
Ми поцілили у дві зовнішні.
Трясця.
Просто стріляй.
Ну все, кінець.
Місію провалено.
То був просто жах.
Ох. Це дуже сумно. Я такий засмучений.
Дуже шкода.
Слухай, ми завжди казали,
що зробимо все, що в наших силах. Що ще ми могли вдіяти?
«БОЛЛІНДЖЕР»
Ну, відкривай, крутелику.
Тільки око мені не вибий.
Дивно якось, бо ясно,
що мені сумно.
Але ми на 150 штук багатші, ніж будь-коли.
Це великі гроші для будь-кого, особливо для нас.
І ми разом побачили трохи світу,
а такого шансу може більше й не бути.
- Прекрасна подорож. - Чудова.
І дякуємо голосу, що ми дійшли так далеко.
Так.
- Але він уміє домогтися свого. - Так.
Трохи прикро, бо ми, курва,
- могли виграти куди більше. - Еге.
Хто б не влучив у всі цілі, заслуговує пройти далі.
Цокнемося.
Удачі їм, вони досягли чогось нереального. Це неможливо.
- А додому далеко. - Точно.
АЙҐЕР ПІВНІЧНА СТОРОНА
- Так. - Не зупиняйся.
Добре.
- Не зупиняйся. - Ще трошки?
Ще кілька метрів.
Я не чую. Кажи голосніше.
Ще.
Я не хочу дивитися вниз, Джен. Кричи.
Так, стоп.
Так? Ти вже там?
Ще один метр.
Так, ось так. Стій.
Тут якась торбинка. Я тільки...
Є. Це невеликий мішечок. Так.
Тягни.
Ось так. Стоп.
Стій.
Тягни.
Ось так, подружко, ще трошки.
- Тягни ще. - Намагаюся.
- Усе? - Так.
- Усе добре? - Так.
Ти крута.
Це не ключ.
Це ще що таке? Боже.
Ще одна мапа.
Покинута колія. Отже, певно, ми тут,
і треба дістатися сюди.
- Ось двері. - Так.
Отже, треба вертатися в тунель.
Так, ключа нема.
Гаразд. Люба, чекай. Я перевірю телефон.
Секунду. Так.
Що там?
Дві години 45 хвилин.
Ох, люба.
О боже.
Нам туди.
- Що-що? - Нам туди?
Коли я вперше зустріла Джоша...
От лайно. Де це?
то ще не зустрічала таких, як він,
і не думала, що такі люди існують.
Нам туди? Так?
Дуже поміркований і правдивий.
Думаю, я не звикла до такого.
Щоб хтось був таким відкритим і чесним.
Він ніколи не приховує свої почуття.
Любий.
Так, ходімо.
Через нього я по-новому поглянула на деякі речі...
Так.
Може, понесеш мене трохи?
Ну добре.
Після одруження в нас один за одним
народжувалися діти, троє поспіль.
Тому ми геть не мали часу на себе.
Любий, лови мене!
Я хочу, щоб мої діти знали,
що обоє їхніх батьків досліджували світ,
переживали пригоди,
не замикалися, бо головне — жити життя на повну.
Думаю, це там. Ти бачиш?
Так. Що це? Стіл?
Так. І на ньому щось лежить.
Це пляшка пива? Ні.
Що це?
Схоже на гвинтівку.
- Зробімо це. - Ми на місці.
Камаро і Джоше, вітаю вас із подоланим шляхом.
Тепер ви всього за кілька кроків від того, щоб виграти пів мільйона фунтів.
Перед вами — валіза.
Щоб звільнити її, вам треба влучити в заряд вибухівки
над кожним із п'яти ланцюгів.
Кожен із вас має попасти хоча б в одну мішень.
Я не бачу п'ять.
Я теж.
- Один, два. - Добре, думаю, ми...
Щойно візьмете гвинтівку,
матимете три хвилини на виконання завдання.
Зазнаєте невдачі — валіза вибухне
і ваша подорож скінчиться.
Ти колись таким користувався?
- Ні. - Я в житті ні в що не стріляла.
Я теж.
Спробуймо за хвилину поцілити по одному.
Так, якщо зрозуміємо, кому ліпше вдається,
- той і стрілятиме далі. - Так.
- Коли я влучу... - Поки не лишиться один заряд.
- ...або ти... - Так.
- ...продовжуєш стріляти. - Так.
Це трохи...
Думаю, стоячи.
А ти що скажеш? Чи хочеш на коліні?
Так надійніше. Бо коли просто стоїш,
руки починають рухатися і всяке таке.
А тут просто спираєшся. І тоді тільки...
Так? Тому ставай тут.
Біля мене. Добре? Чи поміняємось?
- Значить, тут? - Так.
Мені ніби чогось не вистачає, і це мене дратує.
Чого? Окулярів?
- Треба одягнути окуляри? - Так.
- Це воно. Так. - Це тобі допоможе?
- Допоможе? - Так.
- Добре. - Супер.
- Давай від краю до середини. - Так.
- Усе добре. - Так.
- Ми зможемо. - Готова?
Розігрій пальці.
Ну що?
Типу отак...
На плече.
Зараз саме час помолитися.
- Гаразд. - Готова?
Так. Готова.
- Добре. Уперед. - Так.
Гаразд.
Тримай.
- Ну ж бо. - Де воно?
Камаро, ти тягнеш час.
Чорт.
Так. Ти влучив.
Молодець.
Ну ж бо. Не зволікай.
Так. Молодчинка.
Стріляй в наступний. Не зупиняйся.
Ось так, швидше. Добре, моя черга.
Вибач. Тримай.
- У мене вже азарт. - Хутко.
Чекай, де воно?
Ти зможеш, любий.
Нумо. Так!
Ну ж бо.
Скільки ще часу?
Поквапся. Стріляй.
Ну ж бо, Камаро.
Якого дідька?
Ми ж розрахували час.
Та нічого.
Ми зробили, що могли.
Ну чого ти, усе добре.
Ми ж добре постаралися.
До мене не доходить. Не знаю.
Мені недобре.
- Але я рада, що ми пройшли аж сюди. - Ми молодці.
Маємо, що маємо. Ми зробили це.
Їдьмо додому. Побачимося з дітьми.
- Так, я скучив за дітьми. - Так. Ходімо.
- Так, це, мабуть, та покинута колія. - Ясно.
Я відкладаю мапу, бо тут вона закінчується.
Куди нам тепер іти?
Це ж, напевне, службовий тунель?
Так.
Гарна музика.
Ігноруймо його.
Він хоче нас заплутати.
Так, це моторошно. Він хоче нас злякати.
Не знаю. Нащо він це робить?
- Чому ввімкнув саме цю музику? - Не знаю. Це Вівальді?
Я не знаю.
Це ж «Арія в соль-мінор» Баха.
Боже, я щось захекалася, а ти?
- Цікаво, на якій ми висоті. - Не знаю.
Глянь на лід. Це ж справжнісінький лід.
Чи знали ви, що записи музики Баха
відправили в міжзоряний простір?
- Що це? - Що це таке?
Схоже на вагонетку.
- Заліземо в неї? - Так, погляньмо.
Думаю, нам треба сісти в кабіну.
Ми, мабуть, на вершині зараз.
Не знаю, нам сюди?
Глянь на цей одяг.
Джен, тут шампанське. Починається.
Він стежив за нами.
Шах і мат.
- Дивися. - Глянь, у нього фото...
- Так. - ...місць, де ми були.
Здається.
Бет і Джен.
Нарешті ви знайшли моє невеличке гірське лігвище на вершині Європи,
на висоті понад 4000 метрів над рівнем моря.
Мені дуже шкода, що я не зустрів вас особисто.
Будь ласка, почувайтеся, як удома.
Скуштуйте шампанського, випийте за вже подоланий шлях.
Дев'ять команд вирушили в цю подорож сповнені надією,
і було так весело спостерігати за ними.
Глянь на цих людей.
Що це? Це ж...
Поглянь.
- Вони були у Швейцарії. - Вони теж були тут.
А тепер
залишилися тільки ви.
Нічого собі.
Лише три запитання відділяють вас від одного мільйона фунтів.
Уявіть тільки.
Ми останні.
Повірити не можу.
Здуріти можна. Як нам вдалося пройти так далеко?
На диво приємно знати, що ми не найгірші.
Але це такий тиск.
- Боже, але ще аж три питання. - Так.
І стає тільки важче.
Треба відкрити валізу, так?
Так, ми досі з валізою.
А зараз, якщо ви не проти, вийдіть надвір.
Добре.
Схоже, погода тут досить мінлива.
- Готова? - Так.
Ой, лишенько. На вигляд прохолодно.
Спускайся.
Погода на висоті 4000 метрів.
Вітер: 120 кілометрів за годину.
Щось тут занадто свіжо.
Температура: -22 градуси.
Гарантую, валіза заморожена в льоді.
Подивимось, чи спокійні ви зараз.
- Супер. Усе. Готова? - Так.
Так.
- Добре. - Валіза в нас.
- Готова? - Так.
- Окуляри геть замерзли. - Знаю, мої теж.
- Знімемо їх? - Так.
- Я нічого не бачу. - Так. На три?
- Один, два, три. - Один, два, три.
- О ні. - О ні.
- А це що таке? - Не знаю.
- Це ключ. - Подивимось.
Так, це ключ.
Так, треба взяти ту валізу. Просто...
Нарешті, ми стільки чекали.
- Відімкнула. - Так.
Нарешті. Готова?
О боже.
Нічого собі.
Наступне запитання — вартість 500 000 фунтів,
що приблизно дорівнює вартості десяти золотих злитків перед вами.
Бери їх. Жартую.
Що з наступних п'яти варіантів
також вартує приблизно 500 000 фунтів?
Aston Martin DB5 Silver Birch.
Двадцять чотири пляшки шампанського Bollinger R.D. 1969 року.
Максимальна ставка в казино в Монте-Карло.
Приватний острів площею понад півтора гектара на Карибах.
Двадцять п'ять грамів радіоактивного плутонію.
- Ясно. - Не думаю, що це...
Отже, це не Aston Martin DB5.
- Ні, це не воно. - Воно дорожче.
І не приватний острів, бо він
- теж дорожчий. - Так.
Двадцять чотири пляшки Bollinger R.D. 69-го року.
- Плутоній страшенно дорогий. - Так.
А 25 грамів —
- це зовсім мало. - Так.
Так, ми відкидаємо «А».
- Думаю, «Г» теж. - Добре, «Г».
- Це не може бути приватний острів. - Півтора гектара.
Так. Шампанське — можливо, тому «Б» лишаємо.
Так.
А ставка... Я нічого не знаю про азартні ігри,
тож максимальна ставка...
Я не розумію, чому б їм обмежувати людей у ставках.
Точно не «Астон-Мартін».
Про «Боллінджер» не знаю, але не схоже.
Так. Це шампанське не таке вже й старе — 1969 рік.
Ставка, нащо її обмежувати?
- Казино ж. - Так.
Півтора гектара, приватний острів.
Я думаю, що плутоній, бо відчуваю, що він найдорожчий.
- Така мала кількість. - Так.
Бо неочікувано, що 25 г чогось коштує стільки.
- Я схиляюся до варіанта «Ґ». - Так.
- Обираємо «Ґ»? - О боже, ну добре.
- Обираємо? - Так.
- Я беру це. - Так, уперед.
- Щойно торкнуся — вирішено. - Так.
Ми себе знаємо.
- Разом? Добре. - Так.
- Раз, два, три. - Раз, два, три.
- Що? - Ось так. Тримай.
Так шкода.
- Нічого страшного. Ми молодці. - Так.
Дуже шкода.
Так.
Правильна відповідь — «Г».
«Г»?
Вашу подорож завершено.
Острів на Карибах.
Жорстоко.
- Ми б ніколи не вгадали. - Так.
Ви не змогли виграти мільйон.
Але можете пишатися тим, що пройшли далі за всіх інших.
Так.
Не сумуй, подруго.
- Ти молодчина. Знаєш? - Так.
- Ходімо всередину, бо замерзаємо. - Так.
- Що ж, це кінець. - Знаю.
Але було так круто. Нема що й казати.
Чого тільки варті всі наші подорожі.
- Так. - Де ми побували.
- Ми почали із Шотландії. - Ага.
Шотландія. Тоді в Італію,
- а потім у... - Чилі.
Чилі.
- Тоді на Ямайку. - Далі... Ямайка.
- І ось ми тут, у... - У Швейцарії.
Швейцарії.
- Що це значить? - «Чудово».
Так, було справді чудово.
- Дійсно. - Так.
Так, це тут. Погляньмо, що всередині.
Гаразд.
Ходи сюди, подивимось.
От дідько.
Чорт.
- Закривай, швидко. - Гаразд.
Тихо. Закривай...
Добре.
- Молодець, любий. Ми це зробили. - Так.
- Ми це зробили. - Ми це зробили.
- Ми їх порвали. - Ми це зробили.
Що думаєш?
Як думаєш, що це? Сендвіч із сиром і чашка чаю?
Ну, відкривай.
Ти подиви.
Ти подиви. Круто.
Ціла сумка грошей.
Як ми пронесемо її через митницю?
Я ще в житті не бачив стільки грошви.
Боже.
Опалення за наступний місяць оплачено.
Боже.
Це просто купа грошей.
Щоб мене.
Так, один тобі.
Тепер я радо поїду.
- Ходімо на поїзд. - Так.
Уперед. Так. Ходімо.
- Ну що ж. - Поїзд додому.
Сильно зловтішаєшся, що ми в машині, а решта поїздом?
- Так. - Трохи зловтішаюся.
Що ж, ніхто не дійшов до питання на мільйон.
Цього разу.
Шкода.
Мені цікаво, чи є хтось,
хто здатен пройти до кінця?
Переклад субтитрів: Юрій Бик
Творчий керівник: Віталій Данмер