ДОЩОВІ ЛІСИ АМАЗОНІЇ БРАЗИЛІЯ
Як співає Ексл Роуз: «Вітаємо в джунглях».
У них усе на висоті, еге ж? Клас.
Він знову добряче постарався. Той голос.
Уже хочу з ним побалакати.
Ну, починається.
Ми знову це робимо, брате.
Брати Боуни досягли третього рівня.
- Так. Виходимо. - Добре.
Я винен їм 50 тисяч.
Виходимо, хлопче.
- Наступне питання може подвоїти цю суму. - Бувайте.
Уперед.
Не поспішай! Обережно на пропелер.
- Ага. - І в що ми вв'язалися?
Дійсно.
- Бачу човен. Ноги в'язнуть. - Так. Це через мул.
- Що в нас тут? - Дивись.
Надіюся, мотор працює, не хочу веслувати…
- Ну от. - О, так.
Тут є речі…
Облиш це, беремо їх.
Мабуть, краще на березі. Бери.
Що тут у нас?
- Чорт. - На вигляд як передавач.
Глянь. От і наш телефон.
Ти лише поглянь.
Набір для виживання.
- Мачете, здається. - Так. Триматиму напоготові.
Два гамаки.
- Ліхтар. - Ліхтар.
Пара ліхтарів.
- Чекай. - Що за…
Знайти запитання буде непросто.
Чорт.
- Маєте здолати дводенний похід… - Два дні.
углиб лісу.
Ідіть за сигналом на пристрої стеження.
Вартість цього питання — 100 000 фунтів.
Дводенний похід.
Повірити не можу.
- Два дні в джунглях? - Що тут скажеш?
- Наглядайте за нами. - Ага.
- Ви нам ще потрібні. - Ми вам подзвонимо.
Роздивимося все як слід. Зніми темні окуляри.
Тут є щось? Ні?
Подивимось. Ти таким користувався?
- Нащо це? Ти ба. - Витягни це.
Ось так, і тоді це відкривається. Так.
Воно вимкнене, зараз увімкнемо
- і зробимо гучніше. - Так, став на максимум.
- На повну. - Так.
І, сподіваюся,
почуємо якийсь сигнал.
Маємо знайти якийсь маячок.
Підніми його вгору. Чи буде якийсь…
- Треба його навести. Дивись. - Чекай.
- Ось, слухай. - Чуєш?
Думаю, треба сісти в човен і плисти, поки не…
Наліво. Що гучніший сигнал,
то ми ближче до нашої цілі.
І нам треба йти в джунглі.
Зачекай хвилинку.
Трясця. Ледь у воду не впав.
Зачекай. Подивлюся, що тут.
- Якесь повідомлення? - Так.
Написано…
ПОВІДОМЛЕННЯ: Д.Р.А.К.С.
Д-Р-А-К-С. Дракс.
- Дракс? - Це все. Більше нічого.
- Це якісь координати? - Не знаю.
- Уявлення не маю. А ти? - Ні.
007: ШЛЯХ ДО МІЛЬЙОНА
Що там передавач?
- Направо, Джеймсе. - Добре.
Так. Прямо туди, Джиммі.
Поки брати Боуни прямують за сигналами в джунглі,
ще семеро команд змагаються за гроші.
Включно із цими двома — медсестрами реанімації Бет і Джен.
ІМ'Я: БЕТ І ДЖЕН
РІВЕНЬ 1
Їхнє перше запитання перенесло їх у минуле.
ПІВОСТРІВ ЕППЛКРОСС ШОТЛАНДІЯ
Ви — на Північно-західному нагір'ї, і камені під вашими ногами — особливі.
Одні з найстаріших на Землі.
Заради 5000 фунтів скажіть,
коли приблизно сформувалися ці гори?
А. 25 000 РОКІВ ТОМУ Б. 250 000 РОКІВ ТОМУ В. 2,5 МІЛЬЯРДА РОКІВ ТОМУ
Думаю, 2,5 мільярда — це забагато.
Ні, я думаю, це два… Найдавніша дата.
- Який варіант? - «В».
Думаєш, «В»?
Образишся, якщо це неправильно?
- Ні. - Чесно?
Так. Бо я гадки не маю.
Тому я тут анітрохи не допоможу.
- «В»? - Так.
Згода?
- Удачі. - Що нам втрачати?
Добре. Я беру.
- Готова? - Так.
Джен.
- Добре. - Так?
- Так. - Уперед.
Добре…
Який колір?
Ми молодці.
ВИГРАШ: 5000 ФУНТІВ.
Супер.
Клас.
Слава богу.
Друге запитання — вартість 10 000 фунтів.
Воно за 13 кілометрів звідти, за тими горами,
у СТО в селі Лохкаррон.
Знаєш що? Ніхто з нас не запанікував.
Ми весь час зберігали спокій.
Так. Це правда.
Ми такі. Спокійні за будь-яких обставин.
Авжеж. Треба триматися.
Коли працюєш у реанімації,
вчишся покладатися на колег, довіряти одне одному.
Навіть коли щось хвилює та лякає мене,
а в тілі вирує адреналін,
мені добре вдається випромінювати спокій усім своїм виглядом.
Я роблю це вже 25 років. Це як рефлекс.
БЕТ
Я не думаю про весь той тиск,
бо якщо думати, то починаєш втрачати голову.
Після вибухів у Манчестері
ми були другою лікарнею, яка приймала потерпілих.
До нас надходило багато дітей звідти.
Треба тримати себе в руках,
інакше паніка починає поширюватися.
А так дуже важко врятувати чиєсь життя.
ЛОХКАРРОН ШОТЛАНДІЯ
Ось знак заправки. Думаєш, це тут?
Так. СТО в Лохкарроні.
З майстернею. Добре.
Ходімо всередину.
СТО В ЛОХКАРРОНІ
Тут на сидінні якась скринька.
Є щось?
Ні, це набір інструментів.
- Непогана машина ззаду. - Ага.
Так. Треба якось її опустити.
Це гідравліка. Треба знайти важіль.
Униз.
Тут «Увімкніть мене».
Це — «Даймлер Соверен 4.2».
Цим авто користувався прем'єр-міністр після теракту.
Воно було броньованим.
Там також установили особливий підголовник для сну в дорозі.
Заради 10 000 фунтів скажіть,
якому прем'єр-міністру належало те авто?
А — Тоні Блеру.
Б — Вінстону Черчиллю.
В — Марґарет Тетчер.
Не думаю, що за часів Вінстона Черчилля були якісь теракти.
Черчилля відкидаємо.
Відкидаємо, хоч воно, мабуть, йому б дуже сподобалась,
- це авто. - Так.
Оглянемо машину?
Може, тут посвідчення прем'єра.
Хоча б щось корисне.
Але машина доволі стара. Не думаю, що вона з часів Тоні Блера.
Але я щось не уявляю Марґарет Тетчер у цій машині.
Я дуже сподівалася знайти якісь підказки.
Але Тоні Блер.
Я тоді не надто цікавилася політикою.
І тепер шкодую про це.
Думаю, «теракт» —
це ключове слово тут.
- Це ж, напевне, ІРА, правда ж? - Так.
Так. Бо ІРА була на кожному кроці, коли я була мала.
- Тобто у 80-х. - Так.
Я щось не пригадую терактів проти Тоні Блера.
- Що ж. - Я схиляюся до Тетчер,
бо її недолюблювали
і точно були охочі її прибрати.
Не надто грубо?
А ще Тетчер сказала відому фразу,
що вона спала максимум чотири години.
Так, це правда.
Якщо спати менше, ніж чотири години…
ти нічого не зможеш робити.
Мусиш хоча б дрімати.
Тоді обираємо «В»?
Обираємо «В»?
Так.
- Вирішили, так? - Так.
- Ми обидві згодні? - Так.
- Впевненішими ми не будемо. - Добре.
- «В». - Гаразд.
- Марґарет Тетчер. - Так.
Я вся на нервах. Готова?
- Я зроблю це. - Так. Уперед.
Для питання на 10 000 фунтів ви обрали відповідь «В»,
Марґарет Тетчер.
Ваша відповідь…
Правильна.
- Так! Ми це зробили! - Боже.
ВИГРАШ: 10 000 ФУНТІВ
Фантастика.
РІВЕНЬ 2
СТАМБУЛ ТУРЕЧЧИНА
Тут так людно.
- Як ми дізнаємось, що шукати? - Не знаю.
Може, хтось нас повідомить?
Може, й так.
ДОЩОВІ ЛІСИ АМАЗОНІЇ БРАЗИЛІЯ
Сигнал досі веде нас через ці чагарники.
- Так? - Ага.
Перехрестя.
Наліво? Направо?
- Ходімо праворуч. Так. - Точно?
Бачу, тобі сподобалося мачете. Ти як Рембо.
Отакої… Боже.
- Тут цвинтар. - Боже.
Ось що сталося з тими, хто послухав той голосом перед нами.
Чекай. Дивись.
Шматочок цивілізації.
Ага. Це щось.
Гадаю, тут може бути щось цікаве.
Дивися.
Чекай, надягну окуляри.
Це інструкція до якихось настройок і…
Якась інструкція, як щось запустити?
Це все однакові настройки.
Ця догори дриґом.
Передавач, селектор, магніт. Ну типу…
Воно запускає оце чи що?
- Це типу… - Не знаю, що це. Я не…
Як якась турбіна, нічого не розумію.
- Ось. Це воно. - Так.
Нам треба потрапити туди. Це будівля. Дивись.
Це панель керування для цієї системи.
Було б добре знайти це червоне колесо.
Так. А зовні щось є?
Ну добре.
Датчик досі ловить сигнал. Ми йдемо правильно.
Темнішає, правда ж? І то швидко. Тому…
Стає трохи небезпечно.
Нам треба на якусь галявину.
Так.
Агов, це місце підійде. Просто ідеально.
Зав'язати вузол — це одне, а надійний вузол — зовсім інше.
Хтось із нас точно гепнеться на землю.
Гадаю,
це моя спальня на сьогодні.
Хоч і не найкраща.
Що це в тебе?
Він поклав у сумку довбане віскі, бачиш?
Ну і ну…
- Оце він утнув. - Зважаючи на все,
думаю, пора…
Ага.
Після тебе, братику.
Отакої.
- Я не в захваті, якщо чесно. - Будьмо.
Можна підлити у вогонь.
Пам'ятаєш табір з татом?
Так.
Здається, батьки тільки-но розлучилися.
Ми з тобою і татом просто сиділи біля вогнища й говорили годинами.
То було так давно.
Але ти старший,
і коли мама з татом розлучилися, ми…
Я був молодшим від тебе. Як це на тебе…
- Мене це спаскудило. - Так?
- На 100%. Я був… - Скільки тобі було?
Одинадцять.
Тільки почав середню школу.
Не знаю. Це все зіпсувало.
Це тому я потім був такий неслухняний кілька років, бо я просто
- не знав, що твориться. - Збився зі шляху.
Так, трохи.
Я просто не розумів усього.
А це стало для мене другим шансом.
Я нікуди не їздив, коли був молодшим.
Я просто без упину працював і думав: «Треба купити дім».
І життя не… Ну, воно не проходило повз,
але я незчувся, а мені вже 30.
Розумієш? Зі мною так і було.
А тепер я розплющив очі,
замислився і вирішив,
що хочу побачити світ.
Хапати життя обома руками.
Зрештою, ми тут
заради грошей, але треба також,
щоб ця пригода тривала.
Так, хай триває ще довго.
Добре, я спати.
- Побачимося вранці. - На добраніч.
Завтра в дорогу.
Знову в дорогу.
СТАМБУЛ ТУРЕЧЧИНА
Ти це чуєш? Не може бути.
- Готова? - Так.
Добре.
Вітаю в Стамбулі.
Наступне запитання — вартість 25 000 фунтів.
Наступне питання 25 000 фунтів.
Ви знайдете його
під площею Таксім, на станції метро.
На станції метро.
Воно в службовому тунелі.
У вас 90 хвилин.
Маємо 90 хвилин.
Запитаємо в когось?
- Отут ще якісь знаки. - Добре.
Я сильно ризикувала під час роботи.
У 2010 році мене доправили в Афганістан з Повітряними силами.
ДЖЕН
АЕРОМЕД ДОПРАВЛЯЄМО ЇХ ДОДОМУ
Було дуже важко, бо я бачила
молодих хлопців з жахливими ранами.
І це було… Було складно.
Думаю, з часом звикаєш працювати в стресових умовах.
Я була однією з медсестер на чолі клініки
в британському посольстві в Кабулі
і чула страшний вибух зовсім поблизу,
а потім дізналася, що хтось
зайшов у лікарню і підірвався,
вбивши багато цивільних.
Страшно подумати, як близько я була до того місця.
Щоб виконувати таку роботу,
треба бути спокійною людиною.
Щоб працювати у стресових ситуаціях, треба думати швидко,
на ходу, швидко приймати рішення.
Здається, там є сходи. Дивись, знак метро.
Так. Там написано «Таксім…». Правда?
- Так, «Таксім». - Дивись, це метро.
Тут замкнено.
Так.
- Має бути інший вхід. - Обійдемо.
Це ліфт?
Він працює?
Не знаю. Але кабелі рухаються.
О, так.
Яка величезна станція.
Велетенська.
Оце так.
Площа Таксім —
одна з найзавантаженіших станцій метро Туреччини.
Цього вечора зачинена.
Там є щось? Думаєш, нам туди можна?
Є щось, Бет?
Намагаюся хоч щось побачити на цих картинках.
Службовий тунель.
Добре. Що там написано? Перший перон?
Ходімо туди.
- Страшнувато тут. - Не те слово.
Прохід до потяга.
- Дивись, там поїзд. - Так.
Просто переліземо.
Джен, у нас 15 хвилин.
Зрозуміла.
Тут двері.
Службовий тунель.
О ні.
Страшно тут.
Дуже страшно.
Думаєш, нам треба на колію?
Тут два тунелі, тому…
- Що це? - Там потяг.
Я б пішла до потяга.
- Відчинено? - Так.
Заходимо.
Боже, у нас тільки чотири хвилини, Джен.
Господи. Тут геть порожньо.
Довгий поїзд.
- Швидше. - Добре.
Валіза! Є.
Чекай.
Просто відкриваємо?
- Готова? Взяла? - Так.
Це череп.
Ви перебуваєте в одному з найстаріших метрополітенів світу.
Під час недавніх розкопок
тут знайшли цілу колекцію скелетів тварин,
а також залишки цирку.
Заради 25 000 фунтів скажіть,
якій цирковій тварині належав той череп?
Шимпанзе,
слону,
ведмедю.
- Точно не слону. - Сто відсотків не слону.
- Можна глянути? - Так.
Ця тварина мала великі ікла.
І видовжений череп.
Більше схоже на пса.
- У шимпанзе череп десь як у людини. - Так.
- А це щось зовсім інше. - Так.
- Отже ведмідь? - Так. Думаю, ведмідь.
Подивимось.
- Так. - Готова?
Один, два, три.
Ви обрали відповідь «В».
Ваша відповідь…
Та ну…
Чого так довго?
Боже, будь ласка.
Правильна.
Ура.
- Молодець. - Так і знала.
ВИГРАШ: 25 000 ФУНТІВ
Друже, стало так спекотно.
Датчик дуріє.
Ну, це добрий знак.
Стрілка просто казиться. Тому…
Справді?
Це вперше таке.
- Ну, це… - Якщо чесно.
- Маємо бути близько. - Там щось є.
- Чуєш, як гучно? - Так. Дуже гучно.
Та не може бути.
Вниз чи прямо?
Воно ще так голосно не пищало, тому ми напевно на місці.
Ага.
Дивись. Лопата.
Так.
Глянь на…
- Це тут. Копай. - Чекай. Забери датчик.
Так. Ми… Ти прямо над ним.
- Ти ба. - Глибше вже не…
З ним завжди непросто.
Спробуй ти, Джо. І заодно розчисть трохи.
- Це корінь чи… - Думаю, корінь.
Так, я впевнений, що він його глибоко закопав.
- Тут щось є. - Тут щось є.
Треба копати далі.
- Є. - Так, знайшли.
- Є. - Це ручка?
- Це ручка. - О ні!
Зламалось.
- Може, витягнеш за лямку. - Він у пластику.
- За лямку. - Не можу.
Ось так. Ще.
- Ну ж бо. Ще трохи. - Порвалося?
Усе, зараз вилізе.
Так!
Чудова робота.
Відкриваю.
Ну привіт.
«Вітаємо в Ріо».
Джої та Джеймсе,
на вас чекає запитання.
- Так. - Питання на 100 000 легко не дається.
Господи.
Ваше запитання знаходиться за понад 3200 кілометрів.
Якого хріна?
Ще не все?
І як ми це зробимо? Що він собі думає?
Але як ми… Що ми… За 3200 кілометрів?
Дай мені поглянути на це.
«Вітаємо в Ріо».
А ззаду щось є?
«Де зроблено це фото?»
Нам треба в Ріо.
Ріо-де-Жанейро, малий.
Клас. Це пляж Копакабана?
Так, це Копакабана.
Не думав, що колись сюди потраплю.
То що? Погляньмо на ту листівку.
Так.
«Де зроблено це фото?»
Думаю, із «Христа-Спасителя».
Справді?
Але тепер дивлюся і так не думаю.
Його звідси взагалі не видно.
- Бачиш цей будинок? - Так.
- Це хіба не він? - Це він.
- «Гілтон». Це «Гілтон»? - Так.
То це гора Цукрова Голова?
Так. Упевнений?
- Так, 100%. Бачиш канатну дорогу? - Так.
Може, для цього були ті блоки?
- На фото з диспетчерської? - Так.
- Гарантую. - Так.
Тепер треба якось дістатися туди.
Пройдемося.
- Спершу треба туди дійти. - Так.
Чекай.
Мої вітання, Джої і Джеймсе.
Ви здогадалися.
Роззирніться.
На вас чекає чорний «ягуар», він відвезе вас.
То «ягуар»? Я не розуміюся на авто.
- То чорний «ягуар». - Так і є.
- Це він. - Що, у такому прикиді?
Мені тут так подобається. Дуже жваве місто.
Так.
Але тут є і пляж, і гори.
Просто нереально.
Про дрес-код мене ніхто не попереджав.
Самі плавки й бікіні навколо, друже.
Так тут одягаються.
Ти ніби в зимовій піжамі.
Запах від мене не найкращий.
Під'їжджаємо.
- За роботу. - За роботу.
Думаєш, отам?
Чекай. Він знову дзвонить.
ПОВІДОМЛЕННЯ: ІДІТЬ СТЕЖКОЮ ДЖУНГЛІВ
«Ідіть стежкою джунглів».
- Це ж вона, ні? Прямо. - Мабуть, так.
Доведеться попітніти.
Якби був малим, то погнав би вперед тільки так, правда ж?
О, так!
«Ягуар» лишився далеко внизу.
Ага.
Останній ривок. Без жартів.
Вітаю на Цукровій Голові.
Господи.
О, чуваче.
Доведеться дертися вгору.
А йому напевно весело.
Як, у біса, ми туди виліземо?
Надягнемо спорядження і піднатужимося.
Це нечувано, друже.
Майже прямовисна скеля.
Це не жарти.
Нічогенькі такі шкари. Навіть не знаю, куди яку ногу пхати.
Ага.
Вони стильніші,
ніж деяке твоє взуття.
Тільки не за мої білі рок-н-рольні чоботи.
Вони були легендарними в старі добрі часи.
- Мені йти першим? - Давай.
- Старші вперед. - Честь випала тобі.
Ну добре. Будь, що буде.
Уперед.
Не поспішай.
Не можу вхопитися.
- Ти як, Джеймсе? - Добре.
А тут де-не-де слизько.
Отакої.
- Боже! - Це нелегко, Джеймсе.
Я вже не маю сил.
Господи!
Повний відстій.
Я вже пальців не чую.
Мозок каже тобі: «У тебе зараз руки відваляться».
Це не дуже добре.
Але я ж не можу відпустити
і починаю трохи панікувати.
Я не боюся висоти.
Але таке відчуття, ніби втрачаєш…
Втрачаєш зв'язок із реальністю. Розумієш?
Ти як, друже?
Трясця.
Хай йому грець!
Не можу вилізти.
Так!
Ти як, Джиммі? Ми майже на вершині.
Уперед!
- Молодець. - Ага.
- Господи. - Боже!
Не думав, що в мене вийде.
Руки були як желе.
Зараз би манірно пустити комусь в пику клятий дим.
Це неймовірно, еге ж?
Який краєвид.
Глянь на ці пейзажі.
Маєш ту листівку?
Так, але від неї мало що залишилося.
Дивись, точно таке саме.
Так.
Ми там, де треба.
Це має бути десь тут, біля…
Панелі керування.
Чекай. Це як на тих фото.
Так. Блоки.
Ми вже близько.
Як же важко.
КАНАТНА ДОРОГА ЦУКРОВОЇ ГОЛОВИ КАНАТНИЙ ПАРК ПАН-ДЕ-АСУКАР
Так!
Це десь тут.
Він змусить нас іти на саму гору.
Нам потрібна головна кімната управління.
Це там. Точно там.
Думаю, твоя правда. Це… Ми можемо туди зайти?
Ні, замкнено, друже.
Гадаю, там у кутку панель керування.
Пам'ятаєш телефон і червоні двері?
Так.
Чекай.
ПОВІДОМЛЕННЯ: СІДАЙТЕ У ВАГОНЧИК
- «Сідайте у вагончик». - А де він?
«Сідайте у вагончик».
Але його тут нема.
Ні. Треба подивитися.
Тут нема вагончика.
Він унизу.
То нам треба доправити його сюди?
Можливо.
Ці двері…
Треба придумати, як їх відчинити.
- У нас були якісь числа? - Дракс?
- Він давав нам якісь числа? - А Дракс? Це…
Так. Д-Р-А-К-С. Введи.
Д.
А.
Молодець, що запам'ятав.
Молодець.
Нам треба зайти у вагончик. Отже, якось…
Маємо якось відчинити дверцята.
Навіть не знаю.
Може, просто натиснути на кнопку.
Бо це занадто складно.
Ще підірвемо тут усе.
- Знесемо двері. - Отож. Думаю, тут…
Зелена кнопка означає «вперед». Може, натиснути на неї?
Щось таке. Або на цю?
На цій панелі?
Хочеш натиснути?
Запросто. Я ж не у вагончику. Не полечу вниз.
- Добре. То тисни. - Надіюсь… Так?
Готовий?
Щось відбувається.
Пішло. Супер.
- Клас. - Добре. Чудово.
А тепер на платформу.
Ну от. Піднімається.
Так, їдь сюди.
Прекрасно.
Або запитання там, або нам доведеться ще кудись їхати.
Нам сказали лише сісти у вагончик.
Тому робимо все крок за кроком.
Двері відчиняються. Ця штука теж. Чудово.
Нічого не лишається, як зайти.
Поволі.
Тут драбина.
Ми мали б їхати вниз.
- Агов! - То це… А, ну от.
І знову в дорогу.
Знову в дорогу.
Куди? Уперед.
- Рушили. - Рушили.
Я щось нервуюся.
Сто відсотків. Я теж.
Щось… Щось не так.
Дивне в мене відчуття.
- Щось точно станеться. - Як…
- Щось буде. - Тут драбина.
Я намагаюся про це не думати.
Це…
А бодай йому!
Господи!
Що він робить?
Дідько, я так і знав.
Телефон.
Господи. Ще одне повідомлення.
ПОВІДОМЛЕННЯ: ВАШЕ ЗАПИТАННЯ НАЗОВНІ
Ну звісно. Так і знав.
Дивись, гачки на цій драбині чіпляються сюди.
Цей старий починає мене дратувати.
Так. Трохи назад.
- Типу… - Готовий?
Усе. Зачепив.
Добре. Полізли.
- Так, що далі? - Відчини люк.
Тільки дивися, щоб він не закрився.
Притримай його.
Здуріти.
Краєвид просто перехоплює подих, але й страшнувато тут,
маю сказати.
- Чорт. - Що там?
Дах вагончика. От що.
Краєвид прекрасний, а от наша ситуація — не дуже.
Ти всього лиш 600 метрів над землею.
Чекай!
Що там?
Довбана валіза висить на рамі.
Зможеш її дістати?
- Не те щоб у мене був вибір. - Ну так.
Обережно, трохи хитаємось.
Я буквально стою на даху вагончика,
на висоті 2000 метрів.
Хай йому грець.
Ти як?
- Зняв. - Добре. Молодець. Передавай сюди.
- Бери. - Давай.
- Ось так. Тримаю. - Тримаєш?
Так, тримаю. Молодець.
- Чекаю на тебе. - Спускаюсь.
Я взяв стілець.
Так. Поставимо валізу на нього.
Разом.
Один, два, три.
Під вами — Ріо-де-Жанейро.
Одне з найпрекрасніших, але часом і найнебезпечніших місць на світі.
Хаос цього міста породив босанову,
дуже чуттєвий та емоційний різновид самби…
який ви зараз чуєте.
Заради 100 000 фунтів скажіть,
яке почуття, як вважається, викликає ця музика?
Радість,
ревнощі,
тугу?
Переклад субтитрів: Юрій Бик
Творчий керівник Віталій Данмер