Бачу потрібне перехрестя.
Уперед.
Уважно слідкуй за знаками, пильнуй як слід.
- Добре. - Міст у Ґравіні.
«Ґравіна». Туди.
АЛЬТАМУРА ҐРАВІНА
Ну нічого собі! Повірити не можу.
Шукай найвищу точку.
На тих будинках? Біля дзвіниці?
Чи, може, це кран?
Кран? Ага, там щось є.
Боже.
Справді.
Якщо відправити простих людей у пригоду рівня Джеймса Бонда,
чи подужають вони?
Посиплються, як картковий будинок?
Чи хтось впорається із завданням,
якщо їх правильно заохотити?
Ні, Ґрейс, чекай.
Ми майже прийшли.
Уже майже.
Заради чого люди готові піти на край світу?
І от ми знову тут.
Заради кохання?
Заради сім'ї?
Є сигнал зліва, тату.
- Ага. - Зліва… тату.
- Тут нема повороту. - Просто повертай.
- Семе, це задній привід. - Просто їдь туди!
Тату, їдь!
Ні.
Якщо світ і навчив нас чогось,
то це того, що найкраща мотивація для людей —
це гроші.
БАНК АНГЛІЇ
Дев'ять мільйонів фунтів.
Дев'ять пар реальних людей.
По мільйону для кожної команди.
Я розмістив десять запитань по всьому світу.
Той телефон дзвонить.
- Алло? - Знайдіть їх…
Алло?
дайте відповідь…
КОЛИ «ВІКІНГ-1» ПРИЗЕМЛИВСЯ НА МАРСІ? А. 1969 В. 1976 С. 1983
…виграйте мільйон фунтів.
Мільйон фунтів, чуваче.
Ти на все підеш.
Єдине, що стоїть на їхньому шляху, —
це я.
007: ШЛЯХ ДО МІЛЬЙОНА
РІВЕНЬ 1
ШОТЛАНДСЬКЕ НАГІР'Я
Почнімо із цих двох.
Джеймс і Джої Боуни.
Брати Боуни з південного Лондона.
А деякі гори тут виглядають серйозно.
Реально серйозно.
Аж страшно.
- Нам туди лізти? - Лячно трохи, але…
ІМ'Я: БРАТИ БОУНИ
Це тобі не Кройдон, Джиммі.
Той телефон дзвонить.
Алло?
Перше питання — вартість 5000 фунтів.
Перше питання, 5000.
- Його треба знайти. - Треба знайти.
Пройдіть пагорби за цією телефонною будкою.
Пройти пагорби за будкою.
Аж до скелястої гори.
До скелястої гори.
Вилізьте на неї.
- Вилізти на неї. - По іншому її боку
спустіться до бухти.
По іншому її боку спуститися до бухти.
І все?
- Це все? - Так.
За цими пагорбами є скеляста гора.
Виліземо на неї і спустимося до бухти.
Думаю, нам туди.
Ну,
а не хочеш пошукати легшої дороги?
- Чи напролом? - Потримаєш мене за руку?
За руку потримати?
Ми ніби знову в дитинстві.
- А мене хто потримає? - Я впіймаю тебе.
Мій 42-річний брат.
Тісні джинси.
Не найкращий вибір.
Це, взагалі, мої найліпші джинси.
Ми обоє наче досить розумні,
добре обізнані у всьому.
І маємо потужну мотивацію,
- щоб досягти мети. - Так.
Ви можете втратити свої гроші.
- Саме так. - Ага.
Вони можуть бути наші.
Крок за кроком, але…
Але на вигляд страхітливо.
Авжеж, чуваче, це буде нелегко.
- Диви, це ж овечка. Ні? - Ось чому…
Виглядає не дуже, еге ж?
Брат завжди приглядав за мною.
Бувало, що ми трохи товклися,
але коли тобі…
ДЖЕЙМС
…дев'ять, і б'єшся проти 15-річного, шансів мало.
Трясця, Джо, тут змія.
Господи!
Це гадюка.
Чути, як шипить. Нервується.
Зараз накинеться.
Здуріти.
Він був гладким малям.
ДЖОЇ
Був схожий на черепаху.
Тому я й кликав його черепахою,
він був дуже круглим і мав велику, круглу голову.
Ми із сестрою були старші, всюди носили його з собою.
Мама казала: «Він так ходити не навчиться».
Дивись, який туман. Як у «Собаці Баскервілів».
Ми майже в країні велетнів, глянь.
Між хмар.
У нас завжди були проблеми з грошима.
Коли мені було чотири, батьки розлучилися.
Якщо живеш у домі, де сутужно з грошима,
завжди відчуваєш стрес.
Великі гроші здавалися чимось недосяжним.
Тільки й думаєш: «А якщо наступного тижня не буде роботи?
А якщо за два місяці щось станеться?»
Поперек, коліна,
- і литки… - Уже відчувається?
…просто верещать від болю.
Сума в мільйон фунтів здатна змінити життя.
Розділимо 60 на 40. Певен, Джеймса таке влаштує.
Схоже на бухту.
Так, схоже.
Там якась сумка…
- Це як… - Ледь не підвернув ногу.
- Що ми шукаємо? Якийсь знак чи… - Сам не знаю.
Щось, що виглядає
незвичним. Розумієш?
Щось, що ніби лежить не на своєму місці.
Він сказав «бухта».
Нам треба зайти у воду?
Я тут нічого не бачу,
хіба що я вже геть неуважний.
Ну, ми втомлені. Я просто з ніг валюся.
А мені нічого, якщо чесно.
Ти на шість років молодший.
Чекай! Між тими каменями.
Я бачу… Там щось є.
Треба підтягнути. Воно напевно в чомусь.
Смикаймо різко.
Ага, потроху.
- Ми зсунули його з місця чи ні? - Думаю, що ні.
Може, просто зайти у воду? Я заходжу.
Треба було роздягнутися.
Мені скоро до яєць дістане.
Хочу зрозуміти, чи далеко йти.
Ланцюг на дні? Бачиш його?
Мені теж зайти?
А ми думали, це так просто. Треба тягнути ланцюг.
Поволі, але впевнено. Я допоможу.
Тут дуже ненадійне дно.
Я щось бачу.
Я бачу! Ми його зрушили!
- Там щось є? - Я дістав!
- Є? Супер. - Так.
Молодець.
Господи Боже!
Тягни. Тягни за цей.
Тягни за цей. Отак.
Джо, якщо тут нема довбаного питання…
- Ага. Пересунемо на сухе. - Усе. Готово.
- Ось так. Що це? - Натисни вбік.
Чудово.
- Ого. - Отакої.
Нічогенька валізка.
Ви на Внутрішніх Гебридах,
одних з найсуворіших і найкрасивіших островів на світі.
Кажуть, що тут поховані останки понад 40 королів Шотландії,
які правили цими землями в Темні віки.
Одного з них увіковічнив Шекспір.
Як звали цього короля?
ЯК ЗВАЛИ ЦЬОГО КОРОЛЯ? - А. ГАМЛЕТ - Б. РІЧАРД ІІІ - В. МАКБЕТ
Гамлет точно був данцем. Не підходить.
Гамлет — це ж той, який говорить із черепом? З…
А ще Гамлет був принцом.
Макбет — це там, де відьми? Де з ним відьми.
Так, Макбет — шотландець.
- Ну, так, бо там є префікс «Мак». - Але…
- «Річард ІІІ» — п'єса Шекспіра? - Так.
- Так, Річард. - Так? Тобто…
Річард ІІІ — це той король-каліка.
Це ти по літературі…
- Я не хочу звалювати все на тебе. - Та я не проти, але…
Не пригадую, щоб він був шотландцем.
Він — англійський король.
Думаю, що це Річард ІІІ, тільки тому,
що це одна з історичних п'єс Шекспіра
про справжніх королів.
«Генріх IV», «Генріх V», «Річард ІІІ».
«Макбет» — це трагедія.
- Ага. - Як «Ромео і Джульєтта».
- І всяке таке. - А це вигадка.
А історичні п'єси Шекспіра написані про реальних осіб.
- Ага, після… - Внутрішні Гебриди.
…восьми годин походу мозок все.
Ні, це не Гамлет. Зразу відкидаю. Лишається…
Або «Б», або «В».
Я не такий начитаний, як ти,
не настільки знаю Шекспіра, англійську літературу і все таке.
Я знаю Макбета, чув про нього.
Знаю, що він шотландець.
Але чи існував він насправді? Був королем?
Але дія твору відбувалася в Темні віки.
Ось у чому річ…
А про що «Річард ІІІ»?
«Перетворило заколотів зиму…» Ось про що.
- Це той відомий… - Ага.
- Я не такий начитаний. - Відомий рядок.
А Річард Левове Серце — це хто?
Це не Річард ІІІ, не думаю.
Річард ІІІ був королем з інвалідністю.
У мене вже голова не варить.
Часом треба обирати очевидну відповідь,
а Макбет — шотландець, розумієш?
То обираємо очевидний варіант?
Хай йому грець.
Я просто не знаю.
Слухай, тобто…
Ми ж стільки пройшли,
стільки зробили, навіть витягли це з води,
а тут таке запитання.
Гадки не маю. Я за Макбета.
Якби не було варіантів,
- а просто питання… - Ну давай.
- Я б сказав, Макбет. - Давай, бо…
- Страшно. - Знаю, мені теж…
Це немалі гроші.
- Це тільки початок. Ох! - Забудь про п'ять штук.
Це справжнє…
Ні.
Перед вами три димові гранати:
«А», «Б» і «В».
Зелений дим означає правильну відповідь.
Червоний — неправильну.
- Хай буде «В». - Добре. Певен?
- Уперед. - Добре.
Ну ж бо.
Якщо помилимось, то помилимось, що вже…
То беремо «В», Макбета?
Так!
Слава Богу!
Я не сумнівався.
А я сумнівався. Пусте.
А ти такий: «Шотландець, Макбет».
Чого я завжди
придумую щось на рівному місці?
Я вперше в житті пережив настільки сильний стрес.
ВИГРАШІ 5000 ЗАРАХОВАНО
Наступне запитання — вартість 10 000 фунтів.
Воно за 10 кілометрів від вас.
Дістатися туди ви зможете машиною, яку знайдете по той бік мису.
Чекай.
Старий «ленд ровер».
Їдьте на схід, через гори,
на ферму в селі Торрін.
Ця дорога виведе нас на головну…
- Вулицю. - Вулицю, надіюсь.
Так. Газуй.
Наші зайчики біжать…
Двоє медсестер…
Друзів…
Колишніх копів.
Думав, це було легко? Глянь на наступний.
- Це ти винен. - Знаю.
Я тебе приб'ю.
Батько й син…
Подружжя…
Поперечний розріз Британії сьогодення, якщо хочете.
Останні гості нашої вечірки…
Сестри.
Сана і Сайка.
Новоспечені випускниці.
Ми закінчили університет торік.
Я три роки вчила чисту економіку.
А я вивчала інженерний дизайн.
Зараз я працюю інженером-технологом.
А я — аналітик шахрайства в банку.
Це називається «меандри».
Вода тече так сильно, що руйнує береги річки.
- Він розділений? - З одного боку.
Тому форма настільки звивиста.
Ми вчили це на географії.
Природа така класна.
Боже.
Вони велетенські!
Господи, тут так просторо.
Боже, на що ми погодились?
ТЕЛЕФОН
Він дзвонить?
Так. Чекай, а нам можна…
Алло?
Перше питання — вартість 5000 фунтів.
Перше питання.
- Але його треба знайти. - Його треба знайти.
За цією телефонною будкою тече річка.
За цією будкою тече річка.
Треба перейти її.
- Тоді йдіть через долину… - Тоді через долину.
Поки не дійдете до гори.
На вершині є невелике озерце.
Що він сказав?
- Сказав: «За річкою…» - За річкою.
- Стоїть гора. - Ага.
Вилізти на вершину гори.
Він сказав вилізти на вершину?
- Уже забула? - Я ж вголос казала.
Між нами лише півтора роки різниці.
Але я завжди рівнялася на сестру і досі рівняюся.
САЙКА
- Нам треба на гору. - Ні, дивись.
- Бачиш? - Що?
Це ті самі камені, що ми бачили.
Але чому не зрізати тут?
- Бо тут якось пологіше. - Ти про стіну?
- Ми бачили ці камені здалека. - Це стіна.
За неї можна триматися.
- Хочеш піти цим шляхом? - Ти не проти?
Гаразд. Ходімо.
Як старша сестра…
САНА
…я завжди оберігала її, мов скарб.
Я нікого до неї не підпускала.
Поряд із Сайкою я стаю трохи впевненішою.
О, так. Ходімо.
Обережно.
Хай йому грець!
О ні!
То, кажеш, сюди, а не туди?
Так, думаю, так.
Наша сім'я дуже згуртована.
- Ага. - Яка підказка?
Пригадаймо її ще раз.
Ми багато часу проводили вдома за настільними іграми.
Ти певна на 100%, що це ця гора, а не та, що позаду?
- Так. - Нічого не забула?
Коли ми виходимо з дому, батьки завжди такі:
«Напишіть, коли вийдете, коли сядете в машину,
коли доїдете», —
і це добре, але водночас
через це я не дуже розуміла, який світ насправді.
Не відставай.
Я не боюся незручних ситуацій.
Я одразу за тобою.
- Який холод. - Сюди?
Ця гора стає щоразу вищою.
Он там, ми йдемо туди.
Де ж це кляте озеро?
- А там що? - Що?
Там.
- За озеро зійде? - Куди саме дивитися?
Там багацько води.
Боже.
Я ще не бачила стільки води.
Тільки щоб це було те, що треба.
Я вже не можу.
Я вже втратила будь-яку надію.
Мені щось нічого не впадає в око. А тобі?
Схоже, це не щось очевидне.
- Але це щось велике. - Ага, можливо…
Ні.
«На вершині гори є невелике озерце. Там ви знайдете запитання».
«Там ви знайдете запитання».
Може, тепер я поведу?
Чекай, Сано, в який бік ми йдемо? Сюди чи туди?
Те більше схоже на гору,
- тому туди. - Тут усе гори.
Ця гора жорстока.
Вона нас обманює.
Ні, гора тут ні до чого. Це той чоловік жорстокий.
Його голос.
Думаю, він не на нашому боці.
Нічого особистого.
Ця дорога виведе нас на головну…
- Вулицю. - Вулицю, надіюсь.
Досі відходжу від того питання.
- Це ж треба таке. - Розумію.
Воно саме. Я нічого не робив.
- Запущу ще раз. - Ти витиснув педаль на максимум?
- А ручне гальмо? - Воно тут ні до чого.
Маю на увазі… Ми покотимось назад.
Нікуди ми не покотимось.
Усе, приїхали.
Пальне закінчилося. Нема пального в баці.
Та забий, друже. «Знайдете машину»?
- Він нас накручує. - Нічого не виходить.
Ми стільки ходили, а тоді він обіцяє нам авто?
Тепер доведеться йти туди пішки.
- Отакої. - Тепер перти десять кілометрів.
Він нам сказав, що це лише прогулянка до гори через пагорби.
А вийшов справжнісінький похід на сім годин.
Думаю, я сьогодні пройшов більше, ніж за минулі два роки.
Тобі ж давно кортіло на природу.
Отже, Торрін.
- Нам потрібна ферма. - Шукаймо ферму.
Вона ж напевно має бути діючою?
Ну…
Ну от. Ідемо на якусь ферму.
І я про це.
Це ферма.
Без сумнівів.
- Ми в правильному місці. - Точно в правильному.
І де ж те питання?
- Нічого собі. - Оце так.
Нічогенькі такі машинки, еге ж?
Оця позаду нагадує старий «капрі» тата.
Глянь на цей «роллер».
Крута машина.
Треба знайти коробку чи що там.
А знизу?
- Нам треба… - Якщо ми…
- Чекай-чекай. - Дивись.
Ану ввімкни.
Це — «Роллс-Ройс Фантом ІІІ».
Тріумф британської інженерної думки,
створений за правління короля Георга VI.
А це — найвідоміша промова короля Георга.
«Знову й знову
ми намагалися мирно залагодити
розбіжності між нами
й тими, хто тепер є нашими ворогами.
Але марно».
Заради 10 000 фунтів скажіть,
напередодні якої події король Георг виголосив цю свою промову?
А — Першої світової війни.
Б — Другої світової війни.
В — Висадки військ у Нормандії.
Ти бачив «Промову короля»?
- З Коліном Фертом? - Ага.
Отже, це тато королеви Єлизавети.
Його брат, Девід, зрікся престолу заради Волліс Сімпсон.
Він заїкався, ледь говорив.
- Так, я знаю. - Це Друга світова.
Не Перша світова?
Ні. Під час Першої світової був король Георг…
Я знаю про промову, але не знаю, про що він.
Його змусили воювати… Я досить…
- Виберемо те, що думаємо. - Друга світова.
А якщо це висадка в Нормандії, то нехай…
Не будемо багато думати.
- Бо вже пробували. - Так. Друга світова.
Добре. «Б», так?
Для питання на 10 000 фунтів ви обрали відповідь «Б».
Ваша відповідь…
Правильна.
- Ура! - Ходи сюди!
Оце вже діло.
РІВЕНЬ 2
Оце я розумію, брате.
Оце я розумію.
ВЕНЕЦІЯ ІТАЛІЯ
Як твоя італійська?
Перш ніж почнемо робити вигляд, що знаємо італійську, питатимемо,
- чи знають вони англійську. - Так.
Якщо пощастить, зможемо одразу
трохи порозумітися, якщо треба буде.
Наступне запитання — вартість 25 000 фунтів.
Двадцять п'ять штук.
Ви знайдете його на вулиці Фондаменте Нове.
Нам потрібна вулиця Фонда Дементе Нове.
Зараз?
У віллі під назвою Дона Далле Розе.
У віллі Дона Далле Розе.
На другому поверсі.
Маєте 60 хвилин, щоб дістатися до запитання.
Маємо годину, щоб туди дістатися.
- Дона Далле Розе? - Так.
На цій вулиці? Дона Далле… А яка вулиця?
Я не зрозумів. Надто швидко сказав.
- Фонта ва… - Фонта…
Фонта Валла Нова?
- Щось таке. - А яка назва вілли?
- Дона Далле Розе. - Так.
- Трошки. - Трошки.
Як називалася та вулиця, Джо?
Не пам'ятаю. Долла Далле Нова.
Але там є вілла. Ми шукаємо віллу.
- Дона Далле Розе? - Дона Далле Розе?
- Ви знаєте? - Знаєте?
Ні.
- Де? - Може, я…
Не впевнений.
У нас лише година.
Вона має бути поруч, тому зосередься.
Дивися на знаки.
- Фондамента. - Думаю, Фондамента — це район.
- Ага. - Так?
Фондамента… А як далі, Дель Лово?
Ні, це Фондамента Дель Нові…
Фондаменті Нові…
- Де Ла Нові? - Де Ла Нові?
- По телефону так звучало. - Ага.
Я заледве зрозумів його англійську.
А італійська… я тут якихось 20 хвилин.
Ми шукаємо вулицю Фондаменте Нове.
- Вам туди. - По мосту і прямо?
- Наступна вулиця. - Гарного вам дня.
Що вона сказала… По мосту і направо?
Ти з нею говорив.
Так, але ми ж разом у цьому.
Сказала, прямо через воду.
Ми шукаємо вулицю Фондамента Нове.
- Так. - Знаєте її?
Ви щойно минули її, вона отам.
- Тут просто лабіринт якийсь. - Точно, сміх та й годі.
Як же холодно.
Ходімо. Думаю, ми близько.
Я вже рук не чую. Вони так змерзли.
- Ти куди? Що таке? - Он воно.
О боже.
Всього лиш 76-е озеро за сьогодні.
Боже мій.
Що він сказав? «Там буде озерце, і там знайдете питання»?
- Так. - Так, пливи. Ти зможеш.
Я морально з тобою.
Як холодно.
Не думай про холод.
Аж ноги грузнуть.
Мені просто витягнути це? Тут більше нічого нема.
Знущаєтеся? Чекай, ні, тут щось є.
Тут є щось, але я не знаю,
чи це те, що треба.
Мені зайти до тебе?
Де воно?
- Є щось? - Ні.
- Знайшла щось? - Ні.
Обмацай дно.
- Є? - Ні, але я загрузла.
Я пошукаю тут, а ти — там.
Просто намацуй ногами.
Воно тут. Чекай.
З цього боку щось є.
- Забери руку на іншу сторону. - Тримаю.
- Нагадує камінь. - Це не камінь.
Ні?
Так! Боже!
Більше я такого не робитиму.
Таке важке.
- Я застрягла! - Зараз.
Ходімо.
Моя спина.
Ну що ж.
Надіюсь, воно того варте.
Так. Я навіть не відчуваю… Як ти…
- Так. - Ти готова?
Тисячі років ці вражаючі гори
захищали клани, що тут мешкали,
ставши природною фортецею проти загарбників.
У 84-му році нашої ери
військо загарбників намагалося захопити ці землі
і зазнало невдачі.
Заради 5000 фунтів скажіть,
ким вони були?
Боже.
КИМ ВОНИ БУЛИ? - А. ГУНАМИ - Б. РИМЛЯНАМИ - В. ВІКІНГАМИ
Ну, вікінги були тут, правда ж?
- Це частина історії Шотландії. - Так.
Але їм вдалося, вони не зазнали невдачі.
Згодна.
- Вікінгів відкидаємо. - Так.
Це точно або гуни, або римляни.
Римляни, здається, так і не дійшли до Шотландії.
Добре. Де саме вторгалися римляни?
Вони розширювалися надто швидко
і не змогли, втратили забагато воїнів.
Могли втратити частину й тут.
Я не знаю, хто такі гуни.
Я теж. Ніколи про них не чула.
Думаю, це римляни,
але це тому, що я не знаю, хто такі гуни.
- Хочеш вибрати римлян? - Так…
А ти як думаєш?
- А я за гунів. - Що?
Ми нічого про них не знаємо.
- Але це не могли бути римляни. - Могли. Чому ні?
Ти знавець історії.
Ні, не настільки. Це щось дуже конкретне.
Я історії взагалі не знаю. Я довіряю в цьому тобі
та твоїй інтуїції. Ти сказала, римляни.
- Так. - Гаразд.
- Про гунів ми не знаємо. - Ні.
То хай буде так.
- Римляни? - Так.
Я просто згадую, чи було щось
про римлян у Шотландії. Було щось?
- 84 р. н. е. Ти щось знаєш про… - Стоп, 84 р. н. е., типу…
Римляни були раніше, хіба ні?
- Чи пізніше? - Не знаю.
- Це була наша ера? - Думаю, що так.
- Думаєш, раніше? - Римляни були до н. е.
- Справді? - Напевно,
бо це ж було до християнства?
- Не знаю. - Та точно. Подумай.
Вони ж вірили в цих усіх своїх…
У римську міфологію.
Християнство було потім.
- Думаю, це гуни. - Дійсно?
- Так. - Ми передумали?
Римляни скоріше були до н. е.
- А ти що скажеш? - Так, це має сенс.
Якщо ти думаєш, що це було до Христа, тут є сенс.
Я досі не знаю, хто такі гуни, тому…
- Просто вибери. - Гунів?
- Так. - Уперед.
Я не знаю.
Добре. Гуни?
Боже, я не знаю. Це такий стрес.
Так?
Я зараз здурію, не знаю.
- Ми разом вирішили. - Так.
- Добре. - Гаразд.
- Хочеш потягнути? - Ні, не хочу.
- Мені тягнути? - Так.
- Що думаєш? - Не знаю.
- Витягай. - Ага.
Ніяк не виходить.
- Ми ще можемо передумати. - Пізно вже.
- О ні. - Чорт.
О ні.
Та нічого. Усе добре.
Нічого страшного.
Усе добре.
Бідолашні дівчата.
Ну от.
- Недовга була пригода. - Так.
- Чорт. - Нічого.
Ну добре…
Бувайте.
Як у нас із часом?
- Калле Лунґа де Катеріна. - Фондаменте Нове.
- Супер, так. - Супер. Сюди.
Так, Дона Далле Розе.
- Донателла Розе. - Дона Далле.
Ну от. Це вже подає певну надію.
Ні, це не воно.
- Це якась відома вілла? - Ось.
- А, ні. Донна. - Понте Донна.
- Дона Далле Розе! - Знайшли.
- Ура! Крутяк. - Так. Ходи сюди.
- Ми молодці. Клас. - Так.
А тепер…
На другому поверсі.
Треба туди зайти.
- Агов? - Обійдімо будівлю.
Задній вхід.
Що ж…
- Тут риштування. Отже… - От і я про це.
Добре.
Глянь за стіною.
Можна спуститися?
Я тут не стрибатиму. Ти вже там виліз?
Дивись, тут є мотузка. Допоможи.
Одразу видно, що ти в офісі працюєш.
- Міцно прив'язав? - Так.
Тут є лавка.
- Добре. - Чудово.
Тут є відчинене вікно.
- Справді? - Так.
Зліз?
- Зліз. - Добре.
Думаю, треба залізти через вікно.
Але як?
А от, дивись… Дуже добре.
- Те, що треба. - Обережно.
- І висуваємо. Обережно з пальцями. - Так.
А тепер чіпляємо за це?
- Так, ось так. - Підіпри ногою. Добре?
Так, лізь.
Ти ще тримаєш?
Бо щось трохи хитає.
Джиммі.
- Усе добре? - Тобі тут сподобається.
Я б не був таким упевненим.
- Ти як? - Нормально.
Молодець.
Нема часу роздивлятися. У нас вісім хвилин.
Тут можна надовго залипнути.
Тут…
Тут така історія і всяке таке, неймовірно.
Знаю. Просто…
Просто будь пильним. Тут щось мусить бути.
Ні.
Страшно торкатися.
- І не кажи. - Еге ж?
Чекай.
Господи.
- Глянь, який здоровенний. - Боже.
Так, все. Я просто зроблю це.
- Обережно. Не зачепи. - Ага.
Бо він сперся на валізу, хіба ні?
Ось так. Він трохи заворушився.
А ти лишайся там.
Хай собі подрімає.
Мила змійка, ні? Добре, до роботи.
- От же ж. - На стіл.
Ось так.
Готово.
Зараз буде.
На пагорбах Центральної Італії проводять язичницький фестиваль.
Святкування на честь ловців змій,
де поклоняються зміям, таким, як той удав.
Така змія може задушити людину до смерті за лічені секунди.
Заради 25 000 фунтів скажіть,
яка довжина тієї змії?
Господи. Ну за що?
Сто вісімдесят п'ять сантиметрів?
Двісті двадцять сантиметрів?
Двісті шістдесят п'ять сантиметрів?
Так. Ну, ми з тобою…
- Десь 190. - Так, щось таке.
Глянемо на нього ще раз?
Якщо так подивитися,
то він ніби коротший за нас.
- Але треба зробити це як слід. - Так. Давай.
Хочеш його витягнути?
Треба міцно його брати, бо…
Його м'язи — не жарти. Не хочу розізлити.
Якщо лоскотатимеш, він заведеться.
Треба одним рухом.
Ось так.
Думаю, не варто його тягнути.
Я не тягну його.
- Треба його… - Він важкий.
Важкий. Так.
- Так. Чекай. - Важкий.
Клади на підлогу. Я швидко візьму сантиметр.
Хай розкрутиться. Хай трохи…
Він не розкрутиться.
Я хочу розпрямити його.
Тримай міцно. Я поправлю окуляри і…
- Тримай його. - Чекай. Бо ще задушимо.
Я не душу його. Це він хоче задушити нас.
Треба тримати його за голову…
Джо. Це довбана змія. Типу…
- Він виривається. - Чекай.
Давай отут.
Він має 185.
- Точно? - Думаю, 185.
Чекай, він утікає.
- Ага. - Тримай його на місці.
Не думав, що робитиму таке у Венеції.
Ти не від самого носа міряєш.
Я знаю, що ти не хочеш…
Та я не проти.
Біля самого рота.
Він лежить спокійно. Тому швидко.
- Ти біля носа? - Так.
Поміряв отут.
Треба просто звиватися…
Намагаюся, загубив хвіст. Бачиш…
Треба витягти його хвіст. Гарний хлопчик.
Може бути і дівчинка. Спробуй його заспокоїти.
Спробуй заспокоїти.
Треба дати йому свободу.
А тепер 220. Ще раз.
Чорт.
Давай. Швидко, це його хвіст. Зараз або ніколи. Скільки там?
- А тепер 255. - Приклади…
То що, 255?
Ні, там ж нема… Або 185, або 225, або 265.
Добре, Джо, просто заспокойся.
А зараз 246, але він вислизає.
Мусимо виміряти правильно.
Не знаю. Тепер вийшло 230.
Це ближче до 225.
Ти трохи спустив.
Так, дивись.
Ось так.
Отак. Тільки подивись, щоб голова не вирвалась.
Гарний хлопчик.
Щось не знаю. Я схиляюся до 225.
Але ти потім почав вовтузитися, і він ставав ще довшим.
Думаю, 220, але…
Я чесно не знаю.
Або 220, або 265.
Ну добре. Слухай. У мене було 252 і 256.
- Здається. - Так.
Точно більше за 185. Я кажу 265.
- Згоден? - Так.
- Треба брати 265. - Понад два.
Так, 265.
- Так. - Що ж. Ми спробували.
- Це нелегко. - Ага.
Змію так легко не поміряти.
- Що скажеш? - «В», 265.
Два-шість-п'ять.
Для питання на 25 000 фунтів
ви обрали відповідь «В».
Ваша відповідь…
Переклад субтитрів: Юрій Бик
Творчий керівник Віталій Данмер