Мамо.
ВІЙНА НАБЛИЖАЄТЬСЯ
ДЕКЛАРАЦІЯ
ЗА МОТИВАМИ КНИЖКИ
СТЕЙСІ ШИФФ «ВЕЛИКА ІМПРОВІЗАЦІЯ»
ФРАНКЛІН
Чому?
Я хочу добре жити. Але занадто лінивий, щоб працювати.
Ну от, усе дуже просто.
Ми тебе не так виховували.
Даруйте, мамо, але насправді так.
Ти хоч уявляєш, у якому ми жахливому становищі?
Я розумію, що пора мені...
Ти маєш покинути цей дім.
Якщо я ще раз побачу тебе тут чи в іншому своєму будинку,
я накажу побити тебе палицями й закувати в кайдани.
- На цьому все. - Тату.
- Я вам обіцяю... - Комусь іншому обіцяй.
Що зі мною буде?
Не мій клопіт.
Ми не можемо на це пристати.
Поступатися ми не схильні.
- Спершу з Канадою спектакль. - Ми викреслили цю вимогу.
А я ні.
А тепер претендуєте на береги Міссісіпі.
Якщо ви не виплатите репарацій, ми змушені шукати компенсації деінде.
Залишається питання вод Ньюфаундленду.
Тріска наша, сер. Ми її не віддамо.
Вона не ваша, щоб віддавати, а наша, щоб надавати.
Така тиранія і стала причиною війни.
- Містере Джей. - Сер?
Прошу вас, не куріть.
Я потерпаю від задухи.
- Ваша територія... - Країна.
Справді.
Ваша країна простягається вздовж Атлантичного узбережжя
до південного краю Джорджії.
За яким правом ви її подвоїте
і заявите претензії на землі, яких ніхто з присутніх навіть не бачив?
За правом держави, якою ми станемо.
Тим більше підстав обмежитися рамками домовленостей.
Якщо ви хочете загнати нас у пастку між океаном і горами Аллеґені,
як це можна вважати миром?
Якщо ви не погоджуєтеся на обмеження кордонів,
як нам убезпечити свої інтереси в Північній Америці?
Наявність у вас таких інтересів – підстава для нашого занепокоєння.
- Я б хотів, щоб хтось пояснив... - Містере Ґренвілл...
...помахом якої чарівної палички Ньюфаундленд...
- Ви справді такий колосальний бовдур? - ...одночасно є і не є Канадою.
Якби у вас було хоч рудиментарне
- розуміння прецеденту... - Може, за домовленістю...
Рани Господні!
Докторе Франклін.
Містере Освальд.
Чи можемо ми обійтися без тонкощів?
Якого характеру?
Ваші друзі у Версалі намалювали карту
не так щедро, як ми пропонували.
Справді?
Ви це знаєте. Ми теж знаємо.
І як ви про це дізналися?
За правилами гри, в яку ми всі граємо.
Як гарно – сказати людині,
що ви її обікрали, щоб довести свою чесність.
Містере Адамс, нехай говорить.
Це вони планують увʼязнити вас на схід від гір.
Решта відійде Іспанії та червоношкірим індіанцям.
Щоб тримати наші країни на припоні.
Невже ви не згодні, що здобудете більше, домовившись з нами тут, зараз,
ніж покладаючись на французів?
Віддасте нам Канаду?
Не можемо.
Відмовитесь від репарацій за захоплену власність?
Якщо ви вчините так само.
Поступитеся всіма землями на східних берегах Міссісіпі
і гарантуєте право судноплавства на самій річці?
Так.
Надасте нам право риболовлі біля узбережжя Ньюфаундленду?
- Узбережжя не підляга... - Дайте нам...
Дайте нам згоду зараз, без подальшої співпраці з міністром Верженном,
і відповідь буде «так».
Я не знаю.
Що ви маєте на увазі?
Маю на увазі, що не знаю.
Не знаєте, чи погодитеся?
Правильно.
А коли будете знати?
Не можу сказати, але знаю, що зараз я цього не знаю.
Що ж...
пора вечеряти.
Містере Адамс. Містер Джей хоче поговорити.
Бенуа, він добре з тобою обходиться?
Містер Джей – дуже розважливий хазяїн.
Наказав мені не курити. Яка зарозумілість.
Ви це хотіли мені повідомити?
Він уже не та людина, якою був. На жаль, це очевидно.
І що ви думаєте з цим робити?
Ви вже це вирішили.
Я просто даю згоду.
Ви мені не подобаєтеся.
Та невже?
Не подобається ваша пиха.
Це ваше удаване смирення.
Не подобається ваша так звана дотепність,
якою ви роззброюєте тих, хто міг би розгледіти ваше шахрайство.
Не подобається ваш апетит до розпусти.
Убивчий у наполовину молодших за вас,
але цілковито відразливий у чоловікові похилих літ.
Не подобаються ваша безпринципність, незаконнонароджені діти,
особисті звички, манера вдягатися.
Мені огидний ваш маленький альманах.
Я відкрив пожежну частину в Філадельфії.
Це чогось та й варте.
Усе, що я сказав, –
лише преамбула.
«...спонукає мене викривати всіх, хто зве себе патріотами,
і гидувати заколотом, який вони так незаконно розпалюють.
Але дід наказав мовчати й не ставити під загрозу його власні перспективи,
хай чия сторона вийде переможцем.
Бо в часи неспокою розумно видаватися одним, а бути іншим,
і таким чином бути у виграші, принаймні так він мене навчає.
Нема людини, яка б краще розумілася на мистецтві обману».
Дозволите?
Дотепної відповіді не буде?
А яка різниця, що я скажу? Ви мене вже засудили й ухвалили вирок.
Невинуватий заперечив би.
Винуватий також.
Цим я можу вас знищити.
Ви так давно цього бажали.
І ось вам нагода.
На мою думку, нема гріха, до якого ви б не опустилися...
окрім державної зради.
Дякую. Мабуть.
І як вам пропозиція британців?
Вони готові віддати більше, ніж ми могли надіятися.
То чому вагаєтеся?
Тому що...
є те, що я обіцяв і що мушу зробити.
І що, по-вашому, скажуть французи, якщо ми погодимося?
Дійдуть висновку, що моє слово нічого не варте...
і правда буде на їхньому боці.
Якій державі ви будете служити?
Я тут заради Америки, сер.
Жодна інша країна мене ніколи не цікавила.
Тоді, може, ми з вами теж помиримося?
Помиримося.
Ви не спитали, як до мене потрапив цей лист.
Підозрюю, що його передав вам містер Банкрофт.
Це він вам сказав?
Звісно, ні, але він на службі у британців.
Ви про це знали?
І вже досить давно.
Ви зробили його довіреною особою.
Він був утаємничений у найчутливіші справи.
Він сіяв розбрат, займався фальсифікаціями
і постійно перешкоджав зобовʼязанням, які ми на себе взяли.
Це правда. Але загалом він приємний чоловік,
я не можу на нього сердитися.
Я поїду вже туди, де квартирую.
Підйом! Жвавіше, принишклі дворняги!
Для герцога де ла Воґійона.
Підйом! Жвавіше, жалюгідні пічкурі!
Для барона де Роменвілля.
Швидше. Він викликає!
Для маркіза де Кастрі.
Графові де Монбарре.
Канцлерові Мопу.
Що?
Працюй старанніше.
Що треба?
У мене послання.
«Моєму тигрові».
Я намагаюся зосередитися.
Бачу, не досить старанно.
«Нехай ваш брат – король, але ви владарюєте наді мною.
Мої провінції на півночі й півдні готові віддати свої багатства...»
Я не відповідаю за всіх жінок, яким свербить писачка.
Бідолашне дитя.
Як вам, напевно, боляче.
Не клейте дурня, а визнайте, що програли.
Хто каже, що програв?
Двадцять тисяч ліврів.
Грати в шахи на гроші?
Це такий несмак.
Добре.
Хай буде так.
Двадцять.
Що?
Я... Нічого.
А ти хто?
Ваш покірний слуга, мсьє граф.
Ти щось тямиш у шахах?
Трохи.
Ну, і?
Що порадиш?
Візьміть пішака і...
Нечесно.
Так кажуть усі, хто програв.
Назвися ще раз.
Ґійом Тампль.
Мадам і мсьє,
дозвольте представити мсьє Ґійома де Тампля.
Мого нового...
міністра ігор.
Як ви сьогодні, докторе?
Як бачите, сер.
Боюся, що ці переговори немилосердно вас виснажили.
Чому ви так говорите?
Я не маю бажання образити.
Я невразливий. Говоріть.
На минулій зустрічі нам висунули пропозицію.
Таку, що на неї можна спиратися.
А ви зустріли її
збентежено.
Ви думаєте, що я з глузду зʼїхав?
А це так?
Можливо, але не мені таке знати.
Вас тішать головоломки, сер.
Я віддаю перевагу ясності.
Доктор Франклін зупинився на пункті порядку денного. Не більше.
Ми обговорили, я задоволений.
Ми з вами теж дещо обговорювали, наскільки я пригадую.
Цю проблему теж розвʼязано.
І до чого ми прийшли?
До чотирьох пунктів, які необхідно затвердити.
Наша незалежність, кордони, репарації...
І безумовно, священна тріска.
Так. Тріска.
Було б добре, якби ми врешті-решт заговорили в один голос.
Чий?
Мене задовольнить, якщо буде мій.
Я так не думаю.
Що, вибачте?
Сер, ви дуже холодний. Ви не здобудете нам прихильності.
А себе ви яким вважаєте?
Я дуже гарячий... так мені казали.
Що ж, тоді залишаюсь я один.
Треба ж мати хоч якусь користь з вашого хваленого шарму.
Приїхали.
Джентльмени, ви не могли б поставити для мене крісло?
Я волію вести переговори у вертикальному положенні.
Докторе, бачу, вам уже ліпше.
Краще не бувало, сер.
Тоді ми надіємося, що цей день принесе злагоду, до якої всі прагнемо.
Нас переповнює той самий дух і надія.
А де містер Ґренвілл?
Ловить рибу.
Чи визнаєте ви нашу незалежність без жодних умов?
Визнаємо.
Кордони нашої держави будуть такі, як вирішено,
простягаючись до східних берегів Міссісіпі.
Згода.
І права на тріску біля узбережжя Ньюфаундленду
також зберігаються за нами.
Саме так.
- Тоді стосовно цих питань... - Є один камінь спотикання.
У питанні репарацій ми непохитні.
Мусить бути компенсація вірнопідданим Корони,
які не бажають брати участь у вашому «експерименті».
Тоді втрати американців ви мусите відшкодувати рівнозначно.
Для нас це неприйнятно.
Містере Освальд.
Сер, у цьому питанні я собі не належу.
І у вас багато підстав для святкування.
Можливо.
Але ми не збираємося платити за привілей знущання з нас.
Докторе, ми дуже близько.
Боюся, що недостатньо.
Чи можу я запропонувати перерву?
Ви не казали, що в цьому питанні будете непоступливі.
А ви не питали.
Я б погодився, в обмін на подальші поступки.
Тоді в нас доцільність буде важливіша за принципи.
Загалом вас не вважають еталоном принциповості.
Сер, та що ви знаєте про мене і мої принципи?
Я знаю, що зараз не час плутати особу з країною.
І що це означає?
Суперечка з сином – це ваша власна справа.
Містере Джей.
- Думаєте, я караю його договором? - Я думаю, ваше судження затьмарене.
Я завжди вважав дуелі абсурдом, але ви змушуєте мене передумати.
- Ви навіть стояти не спроможні. - Я постараюся!
Джентльмени!
Пропоную вдатися до розмови.
Чи не могли б ви ще раз це повторити?
«Що Конгрес рекомендує...»
- Наполегливо. -«Наполегливо рекомендує
Штатам визнати лоялістів, власників
усього конфіскованого майна, і забезпечити реституцію».
Якщо це можливо.
Це набір слів без зобовʼязань.
З вашого дозволу, ми на хвилину.
Не в їхній владі до чогось примушувати Штати.
Їхня країна тримається лише на жорстокості й нелюбові до податків.
Я знаю про їхню конфедерацію.
Тоді ви розумієте, що ця поступка незначуща.
Ні, вона значить, що ми завадимо французам. А ми тут саме для цього.
- Хоч Флорида залишиться нам. - Її передають Іспанії.
Ходімо закінчувати почате.
Паскудство.
Докторе Франклін, містере Адамс, містере Джей.
Ми розглянули вашу пропозицію стосовно репарацій і вирішили її прийняти.
І ми дякуємо вам за це розуміння.
Оскільки ми дійшли згоди в інших питаннях,
чи можна сказати, що ми впʼятьох станом на цю годину досягли миру?
Можна.
Тоді, джентльмени...
ось ваша Америка.
Ще один келих, докторе?
Думаю, що так.
Я думав, вам узагалі не можна.
Якщо я не можу підняти келих за Сполучені Штати,
можете поховати мене хоч зараз.
За те, щоб Конгрес не кинув нас у холодну.
Хто їм розкаже, що ми знехтували інструкціями?
Як я пригадую, у вас було таке бажання.
Я їх поінформую, з радістю.
Порушити такий ганебний наказ – це почесно.
Чи ми мали вкрити себе неславою заради втіхи французького короля?
Напишіть цього листа, містере Адамс, і не добирайте слів, прошу вас.
Сер, ви не проґавите нагоди вколоти.
Але цього разу я пропущу повз вуха.
Ну хоч ковток зробіть.
Що в тому келиху?
Смачненький портвейн.
Я б віддав перевагу бордо.
То буде бордо. Містере Джей.
Наливайте вже по вінця.
Скажемо тост?
Вам слово.
За доблесть, чесність, освіту народу
і верховенство права.
Без них країни у нас не буде.
І ми не будемо її достойні.
- Амінь, сер. - Так, так.
Докторе Франклін, я був з вами сьогодні різкий і прошу вашого прощення.
Та я прощаю.
А все ж маю запитати.
Ви збираєтеся це підписати,
не порадившись попередньо з Версалем?
Хоч Верженнові треба сказати.
Цей обовʼязок ляже на вас.
У мене є своя людина при дворі.
Не кажіть. Ленуар.
Ні. Інша людина.
Хто?
Не знаю. З Версалю.
Я снідаю.
Каже, це терміново.
Хто впускає сюди цих людей? Я не одягнений.
Що такого важливого...
Перший міністре.
- Чому ви прийшли? - Я вам дещо приніс.
А придворного ви часом тут не бачили?
- Це я. - Що?
Я той придворний.
Я не розумію, що сталося.
Я служу графові дʼАртуа.
- Давно? - Віднедавна.
І це він вас прислав?
Ні, мій дід.
- Він прислав вашого діда? - Мене дід прислав.
А як ваш дід знає Артуа?
- Не знає. - Тоді чому...
Він хотів, щоб ви якнайскоріше отримали цей примірник.
А що це?
Дід бажає, щоб ви знали,
що для нього дружба між Америкою та Францією неослабна,
і надіється, що ви теж такої думки.
Сучий син.
Мсьє граф!
Я повернувся з Лондона!
Перший міністре!
Я зустрічався з заступником лорда Шелберна.
Вони схильні вести з нами окремі переговори.
Він чітко дав зрозуміти, що...
А що...
Але...
Це...
Але ж Франклін обіцяв...
Він дав обіцянку, що...
Він нас надурив.
Тпру! Тпру.
Докторе Франклін, містере Адамс. Даруйте за спізнення.
Вони вже нагорі.
- А де ваша людина? - Хто?
Бенуа.
Він утік.
Я обіцяв, що відпущу його, але дурному рабові не терпілося.
Хто з вас буде перший?
Доктор Франклін.
Вільна, суверенна...
і незалежна.
Саме так написано.
Б. ФРАНКЛІН
Вона була незадоволена першою версією свого трупа.
Вирішила, що він якийсь занадто...
Мертвий?
Тому замовила інший.
Цей цілком умиротворений.
Такий, наче відсипляється заради краси.
Я б і сам не відмовився.
Королівські особи вирішують, якими їх будуть бачити,
навіть після того, як їх не стане.
Але всі ми...
Ви обрали для зустрічі меланхолійне місце.
Я не можу відвідати вас у Пассі.
Так не робиться.
А ви, я думаю, не покажетесь у Версалі.
До того ж мені тут подобається.
Тисяча років французьких королів.
Ніхто не памʼятає їхніх помилок, тільки те, що вони правили.
Але для вас це не означатиме нічого.
Це не моя історія.
Новий світ, у якому все можливо.
Боюся, що світ той самий, і люди в ньому такі ж, як були.
Тільки ідея інша.
І що ж це за ідея? Я не можу до кінця збагнути.
Вільний народ може управляти собою сам,
керуючись здоровим глуздом і вірою у вище добро.
А якщо народу бракує здорового глузду?
Тоді цей народ отримає те, на що заслуговує.
Коли ми познайомились, я подумав:
«Він розумний, але не розумніший за мене».
Тепер я бачу, який ви розумний, якщо змусили мене так думати.
Ви мені лестите.
Усе це була імпровізація, кожен крок,
і ніхто не б здивувався більше за мене, що з цього взагалі щось вийшло.
Ви подивилися мені в очі й дали слово.
А ви послали Жерара в Англію.
Послав, так.
Тож питання насправді не в тому, хто кому брехав...
А в тому, хто брехав краще.
Знаєте, що каже моя дружина?
Оголосіть про перемогу і припишіть собі заслугу, навіть якщо це провал.
Мудра у вас дружина.
Знаєте, її не приймають при дворі.
Її батько був простий купець.
Ми побралися без згоди короля.
В Америці таке не мало б значення, правда?
Вам варто побачити країну, яку ви допомогли створити.
І що ми отримали за свій мільярд ліврів?
Нескінченну відданість вдячної країни.
Облиште.
Ви сторгуєтеся з англійцями й залишите нас з пустими руками.
Ось який мир вони приїхали купити.
Мсьє граф, я не хотів вас образити.
Ви не образили. Ви мене перехитрували.
Це набагато гірше.
Прошу, простіть мені недосвідченість у справах державних,
що привела нас до необачності.
Наш борг перед вами,
перед вашим великодушним королем і самою Францією безмежний.
Хіба не жаль буде,
якщо це дрібне непорозуміння виросте між нами стіною?
І тоді англійці вирішать, що їм вдалося розділити таких...
Що?
З чого ми сміємося?
Зараз ви попросите ще грошей, правда?
Усього якихось шість мільйонів.
Вони б стали в пригоді.
А ваш Конгрес виступить гарантом цієї позики.
Безумовно.
Не кажіть, що боїтеся сюди сідати.
Не бачу потреби гаяти більше часу на плавання, ніж це доконче необхідно.
Стискаючи поручень якогось жалюгідного корабля,
жалкуватимете, що не поплавали на приємному човнику.
Гарний у мене закапелок.
Скромно, але з шармом.
Тридцять кімнат чи 40. Не памʼятаю.
Поля, стайні...
А ви, мабуть, живете в лісі, в хатині, побудованій з колод.
Будинок цегляний, у місті.
А що з ним тепер, можу лише здогадуватися.
Британці там погуляли на славу.
А ви помстилися. Побили їх усіх.
Думаю, що так.
Мені муляє невдоволення.
А що ще ви хотіли?
Просто більшого.
Неважливо, що це. Просто...
Чогось більшого.
Ми справді відчуваємо свій вік.
Я відчуваю...
Є країна, до створення якої я, смію сказати, трохи доклався,
та все ж я там не був 20 років.
То навіщо повертатися?
Я зобовʼязаний подивитися, якою може бути ця Америка.
А якщо побачене не сподобається?
Мадам.
Вийдете за мене заміж?
Ви пройдисвіт.
Ви серйозно?
Таки серйозно?
Справді?
А як же ваша Америка?
Вона може претендувати на мою вірність, але не на моє щастя.
Думаю, можна попросити абата.
Бо я ненавиджу церковну метушню.
То ви кажете «так»?
Я страшенно вас люблю.
Але ж ми знаємо, що ви належите до найбільш клопітного типу котів.
І що ж це за тип?
Такий тип, що завжди втікає, хоч би скільки ти його випещувала.
Ви бачили, що там коїться?
Вранці за ним і слід прохолоне.
А ви?
Що ви зробите? Так і будете ховатися тут?
Ми втратимо цей будинок.
Ми все втратимо.
А знаєте чому?
Бо ви дозволяли цьому магнетизеру роками спустошувати наш гаманець
через країну, в якій ви ніколи не побуваєте.
Вам є що сказати?
Виявляється, королева взагалі не купувала того кольє.
Уся та справа була шахрайством, а її величність ні в чому не винна.
Добре.
Я все зроблю сама.
- Це залишаєш? - Вони відслужили своє.
Можеш роздавати цікавим гостям
або затикати ними тріщини в стінах.
Я все-таки закликаю тебе дотримуватися моїх приписів.
Півтора місяця в морі й ніякого цукру чи випивки для розради?
І щоденна прогулянка по палубі. Ти мені за це ще подякуєш.
Я тебе за це прокляну.
На щастя, мене поряд не буде, тому не почую.
І вживай оце, якщо буде потреба.
Проте ощадливо.
Османські дервіші стверджують, що опіум дає їм бачення прийдешнього щастя.
І що в цьому поганого?
А чи буде воно, це щастя?
Для Америки?
- Це залежатиме від народу. - Для мене самого.
Це завжди була моя головна турбота.
А що було б з країною без тебе?
Тобі дадуть звання найважливішої особи.
Справді?
Ну, не знаю.
А яка доля чекає на тебе?
Я житиму собі, як зазвичай.
Додому не повернешся?
Я так давно за кордоном, що вже й не знаю, де той дім.
Може, в Англії?
Зрештою, між нами тепер мир.
Хіба ми не для цього працювали?
Для цього.
Кожен по-своєму.
Ящик найкращої мадери.
Щоб добро не пропадало.
Ти дуже щедрий.
Запамʼятай мене таким.
Я сумуватиму за тобою, друже.
Ти завжди був дуже приємним компаньйоном.
До тебе гість.
Це вам.
Мадам.
Усе тут.
Витрати помісячно.
Усі пункти нашої гостинності.
Хіба гостинність за своєю природою не безплатна?
Якщо тягнеться роками, то ні.
23 654 ліври.
Прочитайте, рядок за рядком.
Я не сумніваюся в точності.
Тоді я почекаю тут, а ви принесіть.
Я не тримаю при собі такої суми.
Ми втратили мільйони. Куди вони пішли?
У Сполучені Штати. Мсьє Шомон знає.
Ви спокусили його балачками про свободу й прибутки, тож він...
нечітко мислить.
Ви приписуєте мені владу, якою я не наділений.
Якої заспівав.
Але я вас запевняю – я особисто потурбуюся, щоб Конгрес...
Скільки у вас є?
Скільки грошей є в кишені?
Зараз.
Це як мочитись у скрипку.
Міг би й втрутитися.
Безпечніше було не підходити.
Твоя карета?
Вона належить Артуа.
Що ще йому належить?
Це лише засіб просування.
Просування до чого?
Ви хотіли, щоб я знайшов своє місце.
Це не те, що я мав на думці.
Але це те, що я обрав.
Завтра я поїду з вами в Гавр.
У цьому немає потреби.
Не слід вирушати в дорогу самому.
Про це можна не турбуватися.
Мсьє Ленуар уже багато років ходить за мною назирці.
Така банальність, як мій відʼїзд з країни, його не зупинить.
Твій батько живе в Лондоні.
- Я знаю. - Справді?
У Версалі можна довідатися будь-що, якщо знати, в кого спитати.
Може, зʼїздиш до нього?
Хочете, щоб я щось переказав?
Нічого такого, про що вже не говорили.
Як можна бути таким жорстоким?
Ви з Британією уклали мир.
Хіба не можна помиритися з рідною людиною?
Серце переговорам не підлягає.
«Найкраще, чим можна наділити ворога, – прощення».
Автор цих рядків – телепень.
Ти певен, що саме цього бажаєш?
Це гра.
Як шахи.
Я нею насолоджуюся.
Тоді поцілуй мене на прощання, хлопчику.
Ми ще побачимося.
Можливо.
Але навряд чи в цьому житті.
Діду, дорогенький.
Прагни до щастя.
Але памʼятай, хто ми такі.
Хто той старий дивак?
Видатна людина з Америки.
ХВАЛА ГЕРОЄВІ ДВОХ СВІТІВ.
ГАРВАРД
ЯК ВЕСЕЛО НАМ БУЛО – МОЄМУ ДОРОГОМУ ТАТКОВІ
Докторе Франклін.
Вибачте, що турбую,
але я не думав, що після всього ми опинимося на одному кораблі.
Сер, я вас не впізнав. Я...
Жак Шомон.
Жак.
Аякже, Жак.
Ви...
Пливу в Сполучені Штати, так.
Ви розмовляли з моїми батьками?
Ми з вашою матірʼю мали щиру прощальну розмову.
Вони мене вигнали.
Прикро це чути.
Я їх розумію.
Власне, я це тільки вітаю.
У Франції для мене нічого не було.
Я знищував усе, чого торкався.
Як я міг залишитися?
Що будете робити?
Я не знаю.
Грошей немає.
Кілька монет і той одяг, що на мені.
Жалкую тільки, що життя не склалося інакше.
А як ви хотіли?
Прокладати собі шлях у світі.
Якщо зможу.
З тією кмітливістю, яку маю.
Бути вільним.
Даруйте. Я смішний.
Ви говорите, як один мій знайомий.
Він утік з дому без пенні в кишені.
І яка його доля?
Досяг пересічного успіху,
з незначними помилками. Є чим похизуватися.
Він не завжди був чесний, чи мудрий, чи добрий,
але старався збільшувати сховище корисних знань
і полегшити долю людини на землі.
Він може тільки молитися, щоб провидіння не судило його суворо.
То, може, і я не безнадійний.
У вас будуть можливості.
А інше залежить від вас.
Сер, дякую за розмову і бажаю вам безпечного плавання.
Жак.
У мене в каюті є добрий бренді, який мені не можна пити.
Заходьте ввечері.
Відкоркуємо...
і поговоримо про Америку.
Через два роки після повернення в Штати
81-річний Франклін став найстаршим делегатом на Конституційному конвенті.
Його мучив жаль, коли він згадував Париж
і чарівні години з мадам Гельвецій.
На його похорон 1790 року прийшло близько 20 000 людей.
У Франції, охопленій власною революцією,
оголосили три дні національної жалоби, щоб ушанувати його памʼять.
За свої старання заручитися підтримкою Франції,
вкрай важливою для боротьби за незалежність,
і мирні переговори з Британією він не почув і слова подяки.
«Отже, велику й небезпечну справу, до якої ми були залучені,
хвала Господу, вдало завершено,
хоч я вже не сподівався до цієї події дожити.
За кілька років миру ми відновимо й наростимо свою міць,
але безпека в майбутньому залежатиме від нашої єдності та доблесті».
Бенджамін Франклін
Переклад субтитрів: Олена Любенко