Anyám!
HÁBORÚ KÖZELEG
NYILATKOZAT
STACY SCHIFF „A GREAT IMPROVISATION” CÍMŰ KÖNYVE ALAPJÁN
Miért?
Jó életet kívánok magamnak. De túl lusta vagyok megdolgozni érte.
Ennyi az egész, egyszerű.
Nem ilyen ifjúnak neveltük.
Sajnálom, anyám, de valójában igen.
Van fogalma róla, milyen szorult helyzetben vagyunk?
Megértem, hogy itt az ideje...
Elhagynia e házat.
Ha még egyszer meglátom itt, vagy bármely más birtokomon,
akkor megbotoztatom és láncra veretem.
- Ég önnel, uram! - Apám!
- Ígérem... - Ígérgessen másnak!
De mi lesz velem?
Az nem az én gondom.
Ebbe nem egyezünk bele.
Nem hajlunk rá, hogy engedjünk.
- Előbb túl nagy feneket kerít Kanadának. - Lemondtunk erről a követelésről.
Én nem.
Most pedig igényt tart a Mississippi partjaira.
Ha nem fizet jóvátételt, kénytelenek vagyunk máshol kártérítést kérni.
Továbbra is fennáll az új-fundlandi vizek kérdése.
A tőkehal a miénk, uram. Nem mondunk le róla.
Nem az önöké, hogy lemondhassanak róla, a miénk, hogy átengedjük.
Pont az efféle basáskodás okán robbant ki a háború.
- Mr. Jay. - Uram?
Megkérhetem, hogy ne dohányozzék?
Szerfelett fullasztónak találom.
- A területük... - Országunk.
Valóban.
Az önök országa az Atlanti-óceán partján húzódik
Georgia déli pereméig.
Na mármost, milyen jogon duplázzák meg,
és tartanak igényt olyan területekre, melyeket egyikünk se látott még soha?
Annak a nemzetnek okán, amivé leszünk.
Annál is inkább szűkítjük a kört, amit átengedünk.
Ha az óceán és az Allegheny-hegység közé szándékoznak szorítani,
hogy tekintsünk erre békeként?
Ha a határok kérdésében nem fogad el bizonyos korlátokat,
hogy biztosíthatnánk az észak-amerikai érdekeinket?
Épp ez aggályaink alapja, hogy észak-amerikai érdekeik lesznek.
- Szeretném, ha valaki elmagyarázná... - Mr. Grenville...
...milyen varázslattal lehet Új-Fundland...
- Tényleg ennyire félkegyelmű? - ...egyszerre része és nem része Kanadának.
Ha a leghalványabb segédfogalma lenne
- a jelen ügyről, akkor... - Talán megegyezve...
Krisztus szerelmére!
Dr. Franklin!
Mr. Oswald!
Eltekinthetnénk egy apróságtól?
Milyen természetű apróságtól?
A versailles-i barátai rajzoltak egy térképet,
amely kevésbé nagyvonalú, mint amit nekünk ajánlottak.
Valóban?
Tudja ön. Ahogy mi is.
Ön hogy jutott ezen tudáshoz?
A játék által, amelyben mindannyian részt veszünk.
No, szép dolog azt mondani valakinek,
hogy a saját tisztességét bizonyítandó zsebelte ki.
Mr. Adams, hagyjuk beszélni!
Ők azok, akik a hegyek keleti oldalára szorítanák önöket.
A többi Spanyolországé és a rézbőrűeké lesz, hm?
Hogy mindkettőnket kordában tartson.
Nem értünk egyet, hogy önök jobban járnak, ha itt és most megegyeznek velünk,
mint ha a franciáknak engedelmeskednek?
Nekünk adják Kanadát?
Nem tehetjük.
Lemondanak a lefoglalt vagyon jóvátételéről?
Ha önök is ezt teszik.
Átengedik az összes földet a Mississippi keleti partjáig
és garantálják a hajózási jogot magán a folyón?
Úgy van.
Halászati jogot biztosítanak az új-fundlandi partoknál?
- A part szóba se... - Egyezz...
Egyezzenek bele Vergennes miniszter további közreműködése nélkül,
és a válasz igen!
Nem tudom.
Hogy érti?
Úgy, hogy nem tudom.
Nem tudja, hogy igent fog-e mondani?
Pontosan.
Mikor tudja majd?
Ezt nem tudom megmondani, annyit tudok, hogy most nem tudom.
Nos...
ideje vacsorázni.
Mr. Adams! Mr. Jay beszélne önnel egy szót, uram.
Jól bánik veled, Benoit?
Mr. Jay igen józan gazda.
Még hogy nem gyújthatok rá! Minő önhittség!
Ezt óhajtja közölni velem?
Nem az az ember, aki volt. Ez sajnálatos módon egyértelmű.
És mit óhajt tenni az ügyben?
Ön azt már eldöntötte.
Én egyszerűen csak beleegyezem.
Tényleg nem kedvelem önt.
Komolyan?
Nem szeretem az arroganciáját.
Nem szeretem a megjátszott alázatát.
Nem szeretem az úgynevezett fényes elméjét,
mellyel azok lefegyverzésén munkálkodik, akik átlátnának a csalásain.
Nem tetszik a szabados étvágya.
Kárhoztatható érte, aki feleennyi idős,
de egy koros embertől egyenesen visszataszító.
Nem szeretem a skrupulusok hiányát, a fattyú utódait,
a személyes szokásait, az öltözködését.
Mélységesen gyűlölöm a kis almanachját.
Nos, alapítottam egy tűzoltó társaságot Philadelphiában.
Ennek számítania kell valamit.
Minden, amit mondtam,
nem más, csupán bevezető.
„...arra kényszerít, hogy elítéljek mindenkit, aki hazafinak vallja magát,
és irtózom az általuk törvénytelenül szított lázadástól.
De nagyapa megkért, hogy hallgassak, ne kockáztassam a kilátásait,
akármelyik oldal is bizonyul győztesnek.
Mert a zavaros időkben bölcs dolog egynek látszani és másnak lenni,
és így mindenképp profitálni, legalábbis erre tanít.
Senki sem bölcsebb a megtévesztés művészetében.”
Megengedi?
Elmarad az elmés visszavágás?
Mit számít, mit mondok? Ön már meghozta az ítéletét fölöttem.
Egy ártatlan ember tiltakozna.
Ahogy egy bűnös is.
Ezzel tönkretehetném.
Régóta vágyott erre.
Itt az esély.
Megítélésem szerint nincs olyan bűn, mi ön alatt áll...
leszámítva az árulást.
Köszönöm! Gondolom.
Mit szól a brit javaslathoz?
Többet készek feladni, mint amit remélhettünk volna.
Akkor miért tétovázott?
Mert...
egy az, amit ígértem, de más az, amit meg kell tennem.
Mit gondol, mit szólnak majd a franciák, ha elfogadjuk?
Arra a következtetésre jutnak, hogy a szavam fabatkát sem ér...
és igazuk lesz.
Melyik nemzetet kívánja szolgálni?
Amerikáért vagyok itt, uram.
Soha nem törődtem mással.
Akkor mi ketten békét kötünk?
Bizony.
Nem kérdezte meg, hogy került a levél a birtokomba.
Gyanítom, hogy Mr. Bancroft adta önnek.
Ezt ő mondta?
Természetesen nem, de a britek alkalmazásában áll.
Ön tudta ezt?
Meglehetősen régóta.
A bizalmasává tette őt.
Itt ült, beavatta a legérzékenyebb ügyekbe is.
Ellentétet szított, hamisítást követett el,
és azon ügyködött, hogy aláássa azt, ami mellett mi elköteleződtünk.
Ez igaz, de máskülönben szerethető fickó,
nem tudom hibáztatni érte.
Én most visszamegyek a szállásomra.
Nyomás! Szaporán, sunyi dögök!
Vauguyon hercegének!
Gyerünk! Szaporán, szánalmas gazemberek!
Romainville bárójának!
Siessetek! Szólít!
Castries márkijának!
Montbarrey grófjának!
Maupeou tanácsosnak!
Mi az?
Igyekezz jobban!
Mit akarsz?
Üzenetet hoztam.
„Tigrisem.”
Próbálnék figyelni.
Úgy fest, nem próbálja eléggé.
„Lehet, hogy a bátyád király, de fölöttem te uralkodsz.”
„Északi és déli tartományaim készek átadni kincseiket...”
Nem felelhetek minden nőért, aki késztetést érez a firkálásra.
Szegény kisfiú!
Mennyire fájhat önnek!
Ne szarakodjon tovább, ismerje be, hogy vesztett!
Ki mondta, hogy vesztettem?
A 20 000 livre.
Sakkra fogadni?
Nem valami ízléses.
Hát jó!
Legyen!
Akkor 20.
Hogyan?
Én... Semmi.
Ki is vagy te?
Az ön alázatos szolgája, gróf úr.
Konyítasz valamit a sakkhoz?
Keveset.
Akkor?
Mit javasolsz, mit lépjek?
Fogja a parasztot, és...
Nem igazság!
Ezt mondja mindenki, aki veszít.
Halljam csak a neved!
Guillaume Temple.
Hölgyeim és uraim,
bemutatom Monsieur Guillaume de Temple-t.
Az új...
játékminiszteremet.
Hogy van ma, doktor?
Maga is láthatja, uram.
Attól tartok, ezek a tárgyalások kegyetlenül megtépázták önt.
Miért mondja ezt?
Nem akarom megbántani.
Elég immunis vagyok rá. Ki vele!
Legutóbbi találkozónkon egy ajánlatot tettek nekünk.
Egy olyat, amelyre építhettünk volna.
És ön zavarodottsággal
fogadta.
Maga szerint nincs ki a négy kerekem.
És igaz?
Talán, de én lennék az utolsó, aki megtudná.
Örömét leli a rejtélyekben, uram.
A tisztánlátást jobban kedvelem.
Dr. Franklin ügyrendi kérdésben vétett. Nem volt több ennél.
Számomra kielégítően meg tudtuk vitatni.
Emlékeim szerint én is megbeszéltem önnel valamit.
Az a dolog is megoldást nyert.
Akkor most hányadán állunk?
Négy pontot kell biztosítani.
A függetlenségünket, a határainkat, a jóvátételünket...
És persze a szent és sérthetetlen tőkehalat.
Igen. A tőkehalat.
Az lenne a legjobb, ha végre csak az egyikünk szólalna fel.
Ki legyen az?
Nincs kifogásom saját magam ellen.
Nem értek egyet.
Parancsol?
Ön túl rideg, uram. Nem ébreszt irántunk jóindulatot.
És magát képzeli a szószólónak?
Én túl heves vagyok... vagy legalábbis ezt mondják nekem.
Nos, úgy tűnik, rám szűkült le a kör.
Az állítólagos varázsa biztosan jó valamire.
Itt vannak.
Uraim, ki tudnának tenni nekem egy széket?
Inkább egyenes háttal csinálnám.
Sokat javult, doktor úr?
Sose voltam jobban, uram.
Akkor reménykedjünk, hogy ma létrejön az összhang, amit mindannyian szeretnénk!
Mi is e szellemben és reményben közelítjük meg a kérdést.
Hol van Mr. Grenville?
Elment horgászni.
Feltétel nélkül elismerik a függetlenségünket?
Azt elismerjük.
Nemzetünk határait rendezzük,
a Mississippi keleti partjáig húzódnak.
Egyetértünk.
És a tőkehalra való jogok Új-Fundland partjainál
szintén minket illetnek.
Pontosan így.
- Aztán e konkrét ügyek kérdésében... - Már csak egy dolog maradt ki.
Elég határozottak vagyunk a jóvátétel kérdésében.
Kártérítést kell fizetni a korona hű alattvalói számára,
akik nem óhajtanak részt venni az ön kísérletében.
Akkor az amerikaiak veszteségeit természetben kell megfizetni.
Ez számunkra nem elfogadható.
Mr. Oswald!
Ez ügyben nem én döntök, uram.
És sok minden van itt, aminek örvendhet.
Meglehet.
De nem fizetünk azért a kiváltságért, hogy erőszakot tesznek rajtunk.
Nagyon közel vagyunk, doktor úr.
Attól tartok, nem elég közel.
Javasolhatok egy rövid szünetet?
Nem mondta, hogy hajthatatlan ebben a kérdésben.
Nem kérdezte.
Inkább engedek további engedményekért cserébe.
Ez a célszerűséget az elv fölé helyezi.
Önt általában nem tartják szigorúnak etekintetben.
Uram, mit tud maga rólam és az elveimről?
Tudom, hogy most jobb nem összetéveszteni az embert az országgal.
Az mit jelent?
A vitája a fiával a magánügye.
Mr. Jay!
- Azt hiszi, szerződéssel akarom büntetni? - Azt, hogy homályos az ítélőképessége.
Mindig abszurdnak tartottam a párbajt, de ön újragondolásra késztet.
- Lábra se tud állni. - Minden erőmmel igyekezni fogok!
Uraim!
Javaslom, hogy tartsák féken a nyelvüket!
Megkérhetem, hogy mondja el újra?
„A kongresszus ajánlja majd...”
- Erősen ajánlja. - „Erősen ajánlja majd
az Államoknak, hogy ismerjék el
az elkobzott birtokok lojalista tulajdonosait és adjanak kártérítést.”
Amennyiben lehetséges.
Ez csak egy szócsokor, hatás nélkül.
Megbocsátanának nekünk egy pillanatra?
Nincs hozzá hatalmuk, hogy bármire is kötelezzék az Államokat.
Csak a garázdaság és az adók iránti ellenszenv tartja össze az országukat.
Tisztában vagyok a szövetségükkel.
Akkor megérti, hogy az engedmény értelmetlen.
Nem, ezzel keresztbe teszünk a franciáknak. És ezért vagyunk itt.
- Legalább megtartjuk Floridát. - Azt a spanyolok kapnák meg.
Essünk túl rajta!
Rosseb!
Dr. Franklin, Mr. Adams, Mr. Jay!
Megfontoltuk a jóvátételre vonatkozó javaslatukat, és elfogadjuk.
És köszönjük ezt a megértést.
Mivel egyéb kérdésekben egyetértünk,
mondhatjuk-e, hogy mi öten ezen az órán békét értünk el?
Valóban mondhatjuk.
Ez esetben, uraim...
itt az önök Amerikája!
Parancsol még egyet, doktor?
Elfogadom.
Azt hittem, önnek egyáltalán nem szabadna.
Ha nem emelhetem poharam az Egyesült Államokra,
akkor akár máris eltemethetnek.
Arra, hogy a kongresszus ne vessen minket börtönbe!
Ki közli, hogy figyelmen kívül hagytuk az utasításaikat?
Úgy emlékszem, hogy nagyon szerette volna ön megtenni.
Értesítem őket, méghozzá boldogan.
Dicsőség, hogy megtörhettünk egy ilyen hírhedt rendet.
A francia király örömére szennyeztük volna be magunkat?
Írja meg azt a levelet, Mr. Adams, és ne tartsa féken a nyelvét, könyörgök!
Meglehetősen száraz és lekezelő a modora, uram.
Ez egyszer még elengedem a fülem mellett.
Legalább egy kortyot igyon!
Mije van?
Ez egy kellemes kis portói.
Szívesebben innék bordeaux-it.
Nos, akkor bordeaux-it kap. Mr. Jay!
És akár tele is töltheti.
Mondjunk tósztot?
Öné a terep.
Az erényre, az őszinteségre, az emberek oktatására
és a jogállamiságra!
Ezek híján nem lehet országunk.
És nem is lennénk méltók rá.
- Ámen, uram. - Úgy legyen!
Dr. Franklin, ma ingerült voltam önnel, kérem, bocsássa meg!
Igazán könnyen megteszem.
És most megkérhetem arra,
hogy legyen kedves ezt aláírni
Versailles további tanácsai nélkül?
Nos, Vergennes-nek legalább szólni kell.
Az az ön gondja lesz.
Nos, van valakim az udvarnál.
Ne is mondjon semmit! Lenoir.
Nem. Valaki más.
Kicsoda?
Nem tudom. Versailles-ból.
Reggelizem.
Azt mondja, sürgős.
Ki engedi be ide ezeket az embereket? Fel se vagyok öltözve.
Mi olyan átkozottul fontos...
Miniszterelnök úr!
- Mit csinál itt maga? - Hoztam valamit önnek.
Nem látta véletlenül azt, akit az udvartól küldtek?
- Én vagyok az. - Micsoda?
Én jöttem az udvartól.
Nem értem, mi folyik itt.
D’Artois gróf szolgálatában állok.
- Mióta? - Igazán nem régen.
És ő küldte?
Nem, a nagyapám.
- A nagyapját küldte? - A nagyapám küldött engem.
Honnan ismeri a nagyapja Artois-t?
- Nem ismeri. - Akkor miért...
Azt akarta, hogy a lehető leghamarabb kapjon egy példányt erről.
Mi ez?
Nagyapa szeretné, ha tudná,
hogy az Amerika és Franciaország közötti barátságot töretlennek tartja,
és reméli, hogy ön is hasonlóan fog érezni.
A nyomorult!
Gróf úr!
Visszatértem Londonból!
Miniszterelnök úr!
Közvetlenül találkoztam Lord Shelburne helyettesével.
Külön kívánnak velünk tárgyalni.
Kifejezetten világossá tette, hogy...
Mi az...
De...
Ez itt...
Franklin ott ült és megígérte...
Megígérte, hogy...
Átbaszott minket.
Hó! Hó, hó!
Dr. Franklin, Mr. Adams! Bocsássák meg a késésemet!
Az emeleten várnak.
- Hol maradt ma az embere? - Ki?
Benoit.
Megszökött.
Megmondtam neki, hogy felszabadítom, de az átkozott bokszos nem tudott várni.
Melyik szeretné kezdeni?
Kezdje dr. Franklin!
Szabad, szuverén...
és független.
Ez van leírva.
Elégedetlen volt holttestének első változatával.
Úgy vélte, hogy túlságosan úgy néz ki...
Mint egy halott?
Ezért rendelt egy másikat.
Ez elég békés.
Csak egy kis szépítő alvás.
Azt én magam is szívesen venném.
Királyi felségként ön dönti el, milyennek lássák,
még az eltávozása után is.
De mi, többiek...
Lehangoló helyet választott a találkozáshoz.
Passyban nem látogathatom meg.
Ilyesmit nem csinálnak az emberek.
És azt hiszem, ön sem fog Versailles-ban mutatkozni.
Amellett szeretek itt lenni.
Francia királyok 1000 éve.
Senki sem emlékszik a hibáikra, csak arra, hogy uralkodtak.
De ez önnek nem jelent semmit.
Nem az én történelmem.
Az új világ, ahol bármi lehetséges.
Attól tartok, ugyanaz a világ, és ugyanazok az emberek vannak benne.
Csak az elgondolás más.
Mi az elgondolás? Soha nem értettem igazán.
Hogy a szabad emberek a józan ész
és a magasztosabb célba vetett hit által vezérelve éljenek.
És ha híján vannak a józan észnek?
Akkor azt hiszem, azt kapják, amit megérdemelnek.
Amikor először találkoztunk, arra gondoltam:
„Ez az ember okos, de nem olyan okos, mint én.”
Most látom, milyen ravasz, hogy ezt hitette el velem.
Ön hízeleg.
Minden lépés újabb lelemény volt,
és nálam jobban senki sem lepődhet meg azon, hogy bármelyik is működött.
A szemembe nézett, és a szavát adta.
Ön pedig Angliába küldte Gérard-t.
Így történt, igen.
A kérdés tehát nem az, hogy ki hazudott kinek...
Hanem hogy ki hazudott jobban.
Tudja, mit mond a nejem?
Mondd győzelemnek, és valld magadénak, még akkor is, ha valójában kudarc!
Bölcs asszonynak hangzik.
Nem engedik be az udvarhoz.
Az apja csak egy kereskedő volt.
A király hozzájárulása nélkül léptünk frigyre.
Amerikában ez mind mit sem számítana, igaz?
El kéne jönnie megnézni az országot, amelyet segített létrehozni.
És mit kaptunk az egymilliárd livre-ünkért?
Egy hálás ország örök odaadását.
Kérem!
Kereskedni fog az angolokkal, és mi nem kapunk semmit.
Ez az a béke, amit ők megvenni jöttek.
Gróf úr, nem szándékoztam megbántani önt.
Nem bántott meg. Hanem túljárt az eszemen.
Az sokkal rosszabb.
Bocsássa meg nekem az államügyekben való járatlanságomat,
amely e tapintatlansághoz vezetett!
Az adósságunk mértéke ön felé,
a nagylelkű királya felé és Franciaország felé kimondhatatlan.
És nem lenne kár,
ha ez az apró félreértés közénk állna?
Ami által az angolok azt hihetnék, hogy sikerrel választottak szét ily...
Mi az?
Min nevetünk?
További pénzt fog tőlem kérni, igaz?
Csak még hatmilliót.
Borzasztóan jól jönne.
A kongresszusa kétségtelenül kezességet vállal az adósságért.
Természetesen.
Ne mondja, hogy fél beszállni!
Nem látom szükségét, hogy a szükségesnél több időt töltsek a vízen átkeléssel.
Amikor egy nyomorult hajó korlátját szorongatja,
bánni fogja, hogy kihagyta ezt a kellemes kis evezést.
Van ez a kis ékszerdobozkám.
Megvan a maga szerény bája.
Harminc szoba, vagy 40, nem emlékszem.
Földek, istállók...
Ön bizonyára az erdőben lakik, egy rönkökből épült házban.
Téglából van, és egy városban áll.
Azt csak találgatni tudom, hogy nézhet ki most.
A britek kezelésbe vették.
Nos, ön bosszút állt. Legyőzte mindet.
Gondolom, igen.
Furcsa módon nem kielégítő.
Mi többet akar még?
Csak többet.
Az mindegy, hogy miből. Csak...
Többet.
Érezzük már a korunkat!
Azt érzem...
Van egy ország, amelynek, ki merem jelenteni, létrehozásához volt némi közöm,
és mégis alig jártam ott 20 éve.
Akkor miért akar visszatérni?
Azt hiszem, kötelességem látni, milyen lehet ez az Amerika.
És ha nem tetszik, amit felfedez?
Madame!
Nőül jönne hozzám?
Micsoda gazember maga!
Komolyan kérdezi?
Úgy kérdezném?
Mi lesz az Amerikájával?
A hűségemmel tartozom neki, nem a boldogságommal.
Nos, azt hiszem, az abbé elintézhetné.
Utálom azt a felhajtást a templomban.
Igent mond?
Én rettenetesen szeretem önt.
De mindketten tudjuk, hogy ön a legzűrösebb fajta.
Melyik az a fajta?
Az, amelyik olyan, mint egy macska, mindig elcsatangol, bármennyire is dédelgetik.
Látja, mi zajlik odakint?
Reggelre már elhagyja az országot.
És ön?
Mit óhajt tenni azonkívül, hogy itt ücsörög a székében?
El fogjuk veszíteni ezt a házat.
El fogunk veszíteni mindent.
Tudja, miért?
Azért, mert évekig hagyta, hogy ez a szemvényvesztő fosztogassa az erszényét,
egy olyan országnak, ahová ön a lábát se fogja betenni.
Nincs semmi mondanivalója?
Kiderült, hogy a királyné soha nem is vette meg a nyakéket.
Az egész eset szélhámosság volt, és a királyné feddhetetlen.
Legyen!
Magam veszem kézbe a dolgot.
- Ezeket itt hagyod? - Elvégezték a feladatukat.
Esetleg kioszthatod őket a kíváncsi látogatóknak,
vagy betömhetsz velük egy repedést a falon.
Nos, arra buzdítalak, hogy kövesd az előírásaimat.
Hat hét a tengeren, vigasztaló cukor és ital nélkül?
És a napi séta a fedélzeten. Hálás leszel érte.
Átkozni foglak érte.
Nos, szerencsére nem leszek ott, hogy halljam.
És vedd igénybe ezt, ha szükséges!
De mértékkel!
Az oszmán dervisek azt állítják, az ópium megmutatja az eljövendő boldogságot.
Ez nemkívánatos lenne?
Vajon eljön ez a boldogság?
Amerikának?
- Az az embereken fog múlni. - És nekem.
Mindig is ez volt a legfőbb aggályom.
Hol lenne az ország nélküled?
Kulcsszereplőként fognak tisztelni.
Igazán?
Kíváncsi vagyok.
És rád milyen sors vár?
Én a szokásos módon kóborolni fogok.
Nem térsz haza?
Nos, olyan sokáig voltam külföldön, nem tudom, hol van az otthonom.
Talán Angliában?
Nos, végül is békében állunk velük.
Nem ezért dolgoztunk?
De ezért.
Mindenki a maga módján.
Egy láda a legkiválóbb madeirából.
Kár lenne, ha veszendőbe menne.
Igazán nagylelkű vagy.
Így emlékezz rám!
Hiányozni fogsz, barátom.
Mindig a lehető legkedvesebb társ voltál.
Látogatód van.
Ez az öné.
Madame!
Minden itt van.
A havi költségei.
A vendégszeretetünk minden tétele.
A vendégszeretet nem ingyenes a természeténél fogva?
De nem éveken át.
Huszonháromezer-hatszázötvennégy livre.
Olvassa el, sorról sorra!
Nem kétlem, hogy pontos.
Akkor itt várok, amíg idehozza.
Nekem nincs kéznél ekkora összeg.
Milliókat veszítettünk. Hova tűnt?
Az Egyesült Államokba. Monsieur Chaumont tudja ezt.
Elcsavarta a fejét a szabadságról és a haszonról való szónoklással, ezért...
nem gondolkodott tisztán.
Ön olyan hatalmat tulajdonít nekem, amivel nem rendelkezem.
Hallgassa csak meg!
De biztosítom, hogy személyesen gondoskodom arról, hogy a kongresszus...
Mennyije van?
Mennyije van a zsebében jelenleg?
Most!
Hát ezzel kitörölhetem!
Közbeavatkozhattál volna.
Jobbnak tűnt kimaradni belőle.
Ez a tiéd?
Artois-é.
Mi más még az övé?
Pusztán eszköz az előrelépéshez.
Mi felé?
Azt kívántad, hogy találjam meg a helyemet.
Nem ilyenre gondoltam.
De én ezt választottam.
Holnap veled tartok Le Havre-ba.
Nincs rá szükség.
Nem kéne egyedül utaznod.
Nos, én nem aggódnék emiatt.
Monsieur Lenoir évek óta követ.
Egy olyan csekélység, mint hogy elhagyom az országot, nem fogja megakadályozni.
Apád Londonban él.
- Tudom. - Igazán?
Versailles-ban bármit meg lehet tudni, ha a megfelelő embert kérdezzük.
Talán meglátogathatnád.
Szeretnéd, hogy átadjak neki valamit?
Semmi olyat, ami ne hangzott volna már el.
Muszáj ilyen nyakasnak lenned?
Békét kötöttél az angolokkal.
Nem tudnád ezt megtenni a saját húsoddal és véreddel?
A szív nem alku tárgya.
„A legjobb, mit az ellenségednek adhatsz, a megbocsátás.”
Átkozott bolond lehet, aki írta.
Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?
Ez egy játszma.
Mint a sakk.
Élvezettel játszom.
Akkor adj egy búcsúcsókot, fiam!
Viszontlátjuk egymást.
Talán.
De nem hiszem, hogy ebben az életben.
Drága nagyapa!
Keresd a boldogságot!
De ne feledd, kik vagyunk!
Ki volt ez a mókás öregúr?
Amerika egyik nagy embere.
DICSŐÍTSÜK A KÉT VILÁG HŐSÉT!
MILY BOLDOGOK IS VOLTUNK - KEDVES PAPÁMNAK
Dr. Franklin!
Bocsánat, hogy zavarom,
de nem gondoltam volna, hogy mindezek után ugyanarra az útra indulunk.
Hirtelen nem tudom, uram. Én...
Jacques Chaumont.
Jacques.
Jacques, hát persze.
Ön a...
Az Egyesült Államokba utazom, igen.
Beszélt a szüleimmel?
Az anyjával szívélyes búcsút vettünk egymástól.
Engem száműztek.
Sajnálattal hallom.
Nem hibáztatom őket.
Valójában örülök neki.
Franciaországban nem várt rám semmi.
Legalábbis olyan nem, amit ne tettem volna tönkre.
Hogy maradhattam volna?
Mihez fog kezdeni?
Nem tudom.
Nincs pénzem.
Pár érmém van, meg a ruha, amit viselek.
Csak azt tudom, hogy más életet szeretnék.
Milyet?
Hogy a saját utamat járjam a világban.
Ha tudom.
A saját eszemmel, már amennyi van.
Szabad akarok lenni.
Elnézést! Nevetséges vagyok.
Úgy beszél, mint egy ismerősöm.
Egy árva fitying nélkül szökött meg otthonról.
Mi lett a sorsa?
Közepes sikereket ért el,
mutatóba aprócska hibákkal.
Nem volt mindig őszinte, se bölcs, se kedves,
de azért dolgozott, hogy növelje a hasznos ismeretek tárházát
és javítsa az emberi sorsot a Földön.
Csak imádkozhat, hogy a gondviselés ne ítélje meg túl szigorúan.
Akkor talán van remény számomra.
Megkapja majd a lehetőséget.
A többi csak önön múlik.
Uram, köszönöm, hogy időt szakított rám, és biztonságos utat kívánok!
Jacques!
Van egy jó brandym a kabinomban, amit nem szabadna meginnom.
Jöjjön át az este!
Felbontjuk...
és beszélgetünk Amerikáról.
Két évvel az Egyesült Államokba való visszatérése után
a 81 éves Franklin az Alkotmányozó Gyűlés legidősebb küldötteként szolgált.
Szívét mardosta a bánat, ha visszagondolt Párizsra
és a Madame Helvétiusszal töltött varázsos órákra.
1790-ben mintegy 20 000 ember vett részt temetésén.
Franciaország, a saját forradalmától gyötrődve,
háromnapos nemzeti gyászt hirdetett emlékének tiszteletére.
A francia szövetség biztosítását, ami döntő volt
az amerikai függetlenség kivívásához,
és a béketárgyalásait Nagy-Britanniával soha nem méltatták köszönetre.
„Így a nagy és veszélyes vállalkozás, amelyben részt vettünk,
hála Istennek, szerencsés véget ért, mely eseményről nem hittem, hogy megérem.
Néhány év béke helyreállítja és növeli az erőnket;
de a jövőbeni biztonságunk az egyesülésünkön és az erényünkön múlik.”
A feliratot fordította: Binder Natália