Matko.
NASTÁVAJÍCÍ VÁLKA
DEKLARACE NEZÁVISLOSTI
NA MOTIVY KNIHY OD STACY SCHIFF
Proč?
Chci si dobře žít. Ale jsem moc líný, než abych pracoval.
Je to takhle prosté.
- K tomu jsme tě nevedli. - Promiň, matko, ale popravdě vedli.
Máš vůbec ponětí, jak je situace zlá?
Chápu, že je načase, abych...
Odejdeš z tohoto domu.
Pokud tě ještě někdy uvidím tady nebo v jiném svém stavení,
nechám tě zbít a dát do žaláře.
- Sbohem. - Otče.
- Slibuju... - Slibuj si někomu jinému.
Co se mnou bude?
To není moje starost.
Na to nepřistoupíme.
Nehodláme ustoupit.
- Nejdřív děláte cavyky s Kanadou. - Od toho jsme upustili.
Já ne.
Teď si nárokujete území až k Mississippi.
Pokud nezaplatíte reparace, musíme hledat odškodnění jinde.
Stále je tu otázka vod u Newfoundlandu.
Tresky jsou naše. Těch se nevzdáme.
Vy se nemáte čeho vzdávat, patří nám.
A právě tahle tyranie byla příčinou války.
- Pane Jayi. - Pane?
Mohu vás požádat, abyste nekouřil?
Poněkud mě to dusí.
- Vaše území... - Vlast.
Jistě.
Vaše vlast se rozkládá od pobřeží Atlantiku
až k jižní hranici Georgie.
Tak jakým právem ji zdvojnásobujete
a nárokujete si území, která nikdo z nás ani nikdy neviděl?
Právem národa, jímž se staneme.
O to pádnější důvod omezit rozsah, na němž se dohodneme.
Jestli nás hodláte uvěznit mezi oceánem a Alleghenami,
jak to můžeme považovat za mír?
Pokud nepřijmete žádné meze vašich hranic, jak máme chránit své severoamerické zájmy?
To, že budete severoamerické zájmy mít, je důvodem našich obav.
- Ať mi někdo vysvětlí... - Pane Grenville...
...jak je možné, že Newfoundland...
- Jste tak zabedněný? - ...je a zároveň není součástí Kanady.
Kdybyste měl byť jen ponětí o tom,
- co je precedens... - Snad dle domluvy...
Pro rány boží!
Doktore Frankline.
Pane Oswalde.
Můžeme vynechat jeden detail?
Jaké povahy?
Vaši přátelé ve Versailles nakreslili mapu
méně velkorysou, než jsme navrhli my.
Skutečně?
Vy to víte. My to víme také.
A jak jste k té informaci přišel?
V rámci her, jež hrajeme úplně všichni.
Je pěkné dokládat svou upřímnost tím, že někomu řeknete, že jste ho obral.
Pane Adamsi, nechte ho mluvit.
To oni vás chtějí uvěznit východně od hor.
Zbytek připadne Španělsku a rudochům.
Aby drželi v šachu nás i vás.
Nemyslíte, že získáte víc, když se teď a tady dohodnete s námi,
než když se podvolíte přání Francouzů?
Dáte nám Kanadu?
To nemůžeme.
Upustíte od reparací za zabavený majetek?
Pokud uděláte totéž.
Postoupíte nám veškeré území až k východnímu břehu Mississippi
a zaručíte nám právo plavby na řece samotné?
Ano.
Přiznáte nám práva rybolovu u pobřeží Newfoundlandu?
- Pobřeží nelze... - Dejte nám...
Dejte nám svůj souhlas hned, bez dalšího zapojení ministra Vergennese,
a odpověď bude znít ano.
Já nevím.
Co tím myslíte?
Tím myslím, že nevím.
Nevíte, jestli řeknete ano?
Přesně tak.
A kdy byste to snad mohl vědět?
To netuším, ale vím, že teď to nevím.
No vida.
Je čas večeře.
Pane Adamsi. Pan Jay prosí na slovíčko.
Zachází s vámi dobře, Benoite?
Pan Jay je ten nejrozumnější pán.
Říct mi, ať nekouřím. Vrchol opovážlivosti.
Toto mi chcete sdělit?
Už není tím, kým býval. To je bohužel zřejmé.
A co byste s tím rád udělal?
To už jste rozhodl.
Já jen dávám souhlas.
Já vás nemám rád.
Skutečně?
Nelíbí se mi vaše arogance.
Nelíbí se mi ta vaše předstíraná pokora.
Nelíbí se mi váš takzvaný důvtip,
jímž odzbrojujete ty, kdo mohou prohlédnout vaše podvádění.
Nelíbí se mi vaše zhýralé choutky. U někoho o půlku mladšího je to hanebné,
ale u muže v pokročilém věku vyloženě odpudivé.
Nelíbí se mi váš nedostatek zábran, nemanželské potomstvo,
osobní zvyky ani způsob oblékání.
Hnusí se mi ten váš almanach.
Ale ve Filadelfii jsem založil hasičský sbor.
Aspoň to mi snad slouží ke cti.
Vše, co jsem řekl,
je pouhý úvod.
„...mne nutí odsoudit všechny, kdo se nazývají vlastenci,
a hnusí se mi vzpoura, již nezákonně podněcují.
Ale dědeček po mně chtěl, abych mlčel a neohrozil jeho zájmy,
ať se jako vítěz ukáže kterákoli ze stran.
Neboť v nejisté době je prozíravé chovat se jinak než ve skutečnosti,
s cílem vytěžit z každé situace. Alespoň tak mě to učil.
V umění klamu není nikdo zručnější.“
Mohu?
Žádný ostrý bonmot?
Záleží snad na tom, co řeknu? Už jste mě soudil a odsoudil.
Nevinný muž by protestoval.
Stejně tak vinný.
Tímhle bych vás mohl zničit.
Toužíte po tom už dlouho.
Teď máte příležitost.
Neexistuje hřích, který bych vám nepřipsal...
kromě vlastizrady.
Děkuji. Zřejmě.
Co soudíte o návrhu Britů?
Jsou připraveni dát nám víc, než jsme mohli doufat.
Tak proč jste se zpěčoval?
Protože...
jedna věc je, co jsem slíbil, a druhá, co musím udělat.
Co myslíte, že řeknou Francouzi, pokud to přijmeme?
Usoudí, že moje slovo nemá žádnou váhu...
a budou mít pravdu.
Kterému národu hodláte sloužit?
Já jsem tady za Ameriku, pane.
Nikdy mi nezáleželo na ničem jiném.
V tom případě se usmíříme?
Usmíříme.
Nezeptal jste se mě, jak se ke mně ten dopis dostal.
Řekl bych, že vám ho dal pan Bancroft.
On vám to řekl?
Jistěže ne, ale pracuje pro Brity.
Vy to víte?
Už nějakou dobu.
Udělal jste si z něj důvěrníka.
Seděl tu a byl zasvěcen do nejcitlivějších záležitostí.
Vyvolával spory, uchýlil se k padělatelství
a snažil se zmařit všechno, čemu jsme se obětovali.
To je pravda, jenže jinak je to sympatický chlapík,
takže mu to nemůžu mít za zlé.
Já už se vrátím do svého ubytování.
Pohyb! Hněte sebou, vy zabedněnci!
Pro vévodu de la Vauguyon.
Pohyb! Hněte sebou, vy lemry!
Pro barona de Romainville.
Rychle. Vyvolává!
Pro markýze de Castries.
Hrabě de Montbarrey.
Kancléř Maupeou.
Co?
Snaž se víc.
Co chceš?
Mám vzkaz.
„Mému tygrovi.“
Pokouším se soustředit.
Zřejmě ne dost usilovně.
„Sice je králem váš bratr, ale mně vládnete vy.
Mé severní i jižní provincie jsou připraveny vydat vše, čím oplývají...“
Nezodpovídám za každou ženskou, co píše nesmysly.
Chudáčku.
To tě musí tolik trápit.
Neprotahuj to a uznej, žes prohrál.
Kdo to říká?
Dvacet tisíc livrů.
Sázení na šachy?
To je vulgární.
Dobrá.
Budiž.
Takže dvacet.
Cože?
Ne, nic.
Kdo že jsi?
Váš pokorný služebník, pane hrabě.
Umíš hrát šachy?
Malinko.
Takže?
Co navrhuješ, ať udělám?
Vezměte pěšce a...
To není fér.
To poražení říkají vždycky.
Jakže se jmenuješ?
Guillaume Temple.
Dámy a pánové,
toto je monsieur Guillaume de Temple.
Můj nový...
ministr her.
Jak vám dnes je?
Jak vidíte, pane.
Bojím se, že vás ta vyjednávání příliš vysilují.
Jak jste k tomu došel?
Nechci se vás dotknout.
Jsem dosti odolný. Hovořte.
Na našem posledním setkání nám byla předložena nabídka.
Taková, na níž jsme mohli stavět.
A vy jste na ni zareagoval...
zmateně.
Považujete mě za rozumově nezpůsobilého.
A je to tak?
Možná ano, ale zjistil bych to poslední.
Vyžíváte se v hádankách, pane. Já dávám přednost přímočarosti.
Doktor Franklin se zasekl na něčem, co mu vadilo. Toť vše.
Probrali jsme to k mé spokojenosti.
Vybavuji si, že jsme spolu cosi probírali i my dva.
To bylo také vyřešeno.
Co z toho pro nás plyne?
Je třeba zajistit čtyři oblasti.
Naši nezávislost, naše hranice, naše reparace...
A posvátné tresky, samozřejmě.
Ano. Tresky.
Nejlepší by bylo, kdybychom aspoň mluvili jedním hlasem.
Čím hlasem?
Jsem ochotný poskytnout svůj.
To asi nepůjde.
Pardon?
Jste příliš chladnokrevný, pane. Nezískáte nám žádnou přízeň.
A domníváte se, že vy ano?
Já jsem příliš horkokrevný. Nebo mi to tak alespoň bylo řečeno.
Takže už zbývám jenom já.
Váš údajný šarm musí být dobrý aspoň k něčemu.
Jsou tady.
Pánové, mohli byste mi nachystat křeslo?
Rád bych u toho byl ve vzpřímené poloze.
Krásně jste se zotavil, doktore.
Nikdy mi nebylo lépe, pane.
Doufejme tedy, že dnešek přinese shodu, o kterou všichni usilujeme.
Přistupujeme k tomu ve stejném duchu i naději.
Kde je pan Grenville?
Nejspíš na rybách.
Uznáváte naši nezávislost bezpodmínečně?
Takto ji uznáváme.
Jak bylo ujednáno, hranice našeho státu budou sahat po východní břeh Mississippi.
Platí.
A práva na lov tresek u pobřeží Newfoundlandu
zůstanou také nám.
Přesně tak.
- Ohledně konkrétních věcí... - Jeden sporný bod tu je.
Jsme zcela neústupní v otázce reparací.
Jsou nutné kompenzace těm věrným poddaným koruny,
kteří se nechtějí zapojit do toho vašeho experimentu.
Pak ale vy musíte vykompenzovat ztráty Američanů.
To pro nás není přijatelné.
Pane Oswalde.
Na tohle jsem malý pán.
A máte spoustu důvodů k radosti.
To je možné.
Ale nebudeme platit za to, aby nás někdo zneužíval.
Jsme velmi blízko, doktore.
Obávám se, že ne dost blízko.
Mohu navrhnout pauzu?
Neříkal jste, že v tomhle budete neústupný.
Neptal jste se.
Raději bych ustoupil výměnou za další výsady.
To by znamenalo upřednostnit rychlost na úkor zásad.
Zrovna vy v tomto ohledu neplatíte za detailistu.
Co vy víte o mně, pane, nebo o mé zásadovosti?
Vím, že teď není vhodná chvíle zaměňovat osobu za vlast.
Co tím myslíte?
- Váš spor se synem je vaše soukromá věc. - Pane Jayi.
- Myslíte, že ho chci potrestat dohodou? - Myslím, že se vám zatemnil úsudek.
Duely jsem vždy považoval za směšné, ale vy mě to nutíte přehodnotit.
- Ani se nepostavíte. - Přemůžu se!
Pánové!
Rád bych navrhl jiný způsob vyjadřování.
Mohl byste to prosím zopakovat?
„Že Kongres doporučí...“
- Upřímně doporučí. - „Upřímně doporučí
jednotlivým státům, aby uznaly nároky loajalistických vlastníků
na veškerý zabavený majetek a poskytly náhradu.“
Bude-li to možné.
Tohle je jen planý shluk slov.
Omluvíte nás na okamžik, prosím?
Nemají pravomoc státy k čemukoli nutit.
Tu jejich zemi nedrží pohromadě nic než bojechtivost a odpor k daním.
- O jejich svazku mám povědomí. - Tak víte, že ten ústupek nic neznamená.
Znamená to, že překazíme plány Francouzům. A kvůli tomu jsme tady.
- Necháme si aspoň Floridu. - Ta připadne Španělsku.
Pojďme to už dotáhnout.
Sakra.
Doktore Frankline, pane Adamsi, pane Jayi.
Zvážili jsme váš návrh ohledně reparací a přijímáme jej.
A my vám děkujeme za pochopení.
Jelikož jsme v ostatních bodech ve shodě,
můžeme říci, že se naší pětici podařilo dojednat mír?
To rozhodně můžeme.
Tak tedy, pánové...
tady je vaše Amerika.
- Dáte si ještě? - Ale jistě.
Já myslel, že si nemáte dávat vůbec.
Jestli nemůžu připít na Spojené státy,
můžete mě rovnou pohřbít.
Na Kongres, že nás nezavřel do vězení.
Kdo jim poví, že jsme nedbali jejich pokynů?
Vybavuji si, že jste do toho byl celý žhavý vy.
Já je informuji, a to s radostí.
Porušit tak hanebný příkaz je záslužné.
To jsme se měli zostudit pro potěšení francouzského krále?
Napište ten dopis, pane Adamsi, a nemažte se s tím, prosím pěkně.
Vy se neustále snažíte někoho podrývat.
Protentokrát to nechám být.
Dejte si aspoň doušek tohohle.
Co tam máte?
Výborné portské.
Dal bych přednost klaretu.
Máte ho mít. Pane Jayi.
Klidně mi nalijte plnou.
Předneseme přípitek?
Máte slovo.
Na ctnost, poctivost, vzdělání lidí
a vládu práva.
Bez toho bychom žádnou zemi neměli.
Ani si ji nezasloužili.
- Amen, pane. - Tak, tak.
Doktore Frankline, dnes jsem k vám byl příkrý a prosím vás o odpuštění.
Budiž vám odpuštěno.
A přece se musím zeptat.
Máte to v úmyslu podepsat
bez další konzultace s Versailles?
Musíme uvědomit alespoň Vergennese.
To bude na vás.
Jednoho člověka u dvora mám.
Budu hádat. Lenoir.
Ne. Někdo jiný.
Kdo?
Nevím. Někdo z Versailles.
- Zrovna snídám. - Prý je to naléhavé.
Kdo sem ty lidi pouští? Nejsem oblečený.
Co je tak děsně důležitého...
Pane premiére.
- Co tu děláte? - Něco pro vás mám.
Nešel kolem vás náhodou nějaký muž od dvora?
- Já. - Cože?
Já jsem ten muž od dvora.
Nechápu, co se děje.
Sloužím hraběti d’Artois.
- Odkdy? - Celkem krátce.
A on vás poslal?
Ne, můj dědeček.
- On poslal vašeho dědečka? - Děda poslal mě.
Jak to, že váš dědeček zná Artoise?
- Nezná. - Tak proč...
Chtěl, abyste co nejdříve dostal jedno vyhotovení.
Co je to?
Dědeček chce, abyste věděl,
že přátelství mezi Amerikou a Francií považuje za stále stejně významné,
a doufá, že to budete vnímat stejně.
Hajzl jeden.
Pane hrabě?
Pane hrabě!
Přijel jsem z Londýna!
Pane premiére!
Sešel jsem se přímo se zástupcem lorda Shelburna.
Chtějí s námi jednat odděleně.
Dal jasně najevo...
Co je...
Ale...
Tohle je...
Franklin tam seděl a slíbil...
Slíbil, že...
Vyjebal s náma.
Prr!
Doktore Frankline, pane Adamsi. Omluvte mé zpoždění.
Jsou připraveni nahoře.
- Kde je váš člověk? - Kdo?
Benoit.
Utekl.
Řekl jsem mu, že ho osvobodím, ale ten čmoud se nemohl dočkat.
Kdo z vás bude první?
Doktor Franklin.
Svobodné, svrchované...
a nezávislé.
Takhle to tam stojí.
S první verzí své mrtvoly nebyla spokojená.
Zdálo se jí, že vypadá příliš...
Mrtvě?
Tak nařídila vyrobit další.
Tahle je docela pokojná.
Vyspává do krásy.
To by mi taky přišlo vhod.
Když máte královskou krev, určujete, jak vás uvidí druzí, a to i po vaší smrti.
Ale my ostatní...
K setkání jste zvolil dost ponuré místo.
V Passy vás navštívit nemůžu. To se nehodí.
A pochybuji, že byste se vydal do Versailles.
Navíc se mi tady líbí.
Tisíc let francouzských králů.
Nikdo si nepamatuje jejich chyby, jen to, že vládli.
Ale pro vás tohle nebude znamenat nic.
Není to moje historie.
Nový svět, kde je možné všechno.
Obávám se, že jde o stejný svět se stejnými lidmi.
Jenom ta myšlenka je odlišná.
Co je to za myšlenku? Nikdy jsem to úplně nepochopil.
Že svobodní lidé mohou vládnout sami sobě,
vedeni zdravým rozumem a vírou ve vyšší dobro.
A pokud jim zdravý rozum bude chybět?
Pak nejspíš dostanou, co si zaslouží.
Když jsme se setkali poprvé, řekl jsem si:
„Tenhle muž je chytrý, ale ne tak chytrý jako já.“
Teď vidím, jak jste chytrý, že jste mě nechal, ať si to myslím.
Lichotíte mi.
Všechno to byla čirá improvizace.
A nikoho nepřekvapilo víc než mě, že vůbec něco z toho vyšlo.
Hleděl jste mi do očí a dal jste mi své slovo.
A vy jste poslal Gérarda do Anglie.
Ano, to jsem udělal.
Skutečnou otázkou tedy není, kdo lhal komu...
Ale kdo lhal lépe.
Víte, co mi radí manželka?
Ať ohlásím vítězství a připíšu si zásluhy, i když jde ve skutečnosti o prohru.
Zdá se velmi moudrá.
Ale není vítaná u dvora.
Její otec byl pouhý obchodník.
Vzali jsme se bez králova souhlasu.
Na ničem z toho by v Americe nezáleželo, že?
Přijeďte si prohlédnout zemi, již jste pomohl vytvořit.
A co jsme získali za tu miliardu livrů?
Nekonečnou oddanost vděčné země.
Prosím vás.
Budete obchodovat s Angličany a my ostrouháme.
Takovýhle mír si přijeli koupit.
Monsieur le Comte, neměl jsem v úmyslu vás ranit.
Neranil jste mě. Přechytračil jste mě.
To je mnohem horší.
Odpusťte mi prosím nedostatek zkušeností v politických záležitostech,
který vyústil v neuváženost.
Náš dluh vůči vám,
vůči vašemu šlechetnému králi, vůči Francii samotné, je nezměrný.
A nebylo by škoda,
kdyby tohle drobné nedorozumění vrazilo mezi nás klín?
A vyvolalo v Angličanech zdání, že se jim podařilo rozdělit tak...
Co?
Čemu se to smějeme?
Chcete mě požádat o další peníze, že ano?
Jen o dalších šest milionů.
Děsně by se hodily.
Váš Kongres se za dluh jistě zaručí.
Ovšem.
Neříkejte, že se bojíte nastoupit.
Nemám potřebu trávit na lodi o nic více času, než je nezbytně nutné.
Až budete na palubě nějaké děsné lodi,
zalitujete, že jste tuto milou projížďku zavrhl.
Mám já ale rozkošný domeček.
Jeho prostota má své kouzlo.
Třicet místností nebo 40. Nepamatuji si to.
Pole, stáje...
Vy určitě bydlíte v lese, v domě postaveném ze stromů.
Je postavený z cihel a stojí ve městě.
Jak vypadá teď, to mohu jen odhadovat.
Britové si ho vzali do parády.
Ale pomstil jste se. Všechny jste je porazil.
To zřejmě ano.
Je to tak zvláštně neuspokojivé.
Co jste chtěl víc?
Prostě víc.
Ať by to bylo cokoli. Prostě...
Prostě ještě víc.
Panejo, cítíme, jak stárneme.
Já cítím...
Je jedna země, na jejímž utváření, troufám si tvrdit, mám jistý podíl,
a přitom jsem tam v podstatě dvacet let nebyl.
Tak proč se obtěžovat s návratem?
Myslím, že mám povinnost sledovat, jaká by tahle Amerika mohla být.
A když se vám nebude líbit, co tam uvidíte?
Madam.
Vzala byste si mě?
Vy jste ale dareba.
Myslíte to vážně.
Myslíte to vážně?
Myslím?
A co vaše Amerika?
Dlužím jí svou oddanost, ne své štěstí.
Abbé by to nejspíš dokázal zařídit.
Nesnáším všechny ty cavyky v kostele.
Vy říkáte ano?
Já vás tak vroucně miluji.
Jenže oba víme, že jste ten nejproblémovější typ kocoura.
Jaký typ myslíte?
Ten typ, který se vždycky zatoulá, ať ho hýčkáte sebevíc.
Vidíš, co se děje?
Do rána bude pryč.
A ty?
Uděláš s tím něco víc, než že tu budeš sedět a krčit se strachy?
Přijdeme o tenhle dům.
Přijdeme o všechno.
A víš proč?
Jen proto, že jsi tomu hypnotizérovi roky dovoloval pouštět nám žilou
kvůli nějaké zemi, do níž nikdy nevkročíš.
Co k tomu řekneš?
Ukázalo se, že si královna ten náhrdelník vůbec nekoupila.
Celé to byl podvod a ona je zcela nevinná.
Dobrá tedy.
Vyřeším to sama.
- Tyhle tu necháš? - Posloužily svému účelu.
Můžeš je třeba rozdávat zvídavým návštěvám nebo jimi zacpávat díry ve zdi.
Důrazně tě žádám, abys dodržoval, co jsem ti předepsal.
Šest týdnů na moři, a žádný cukr ani sklenku pro útěchu?
A denně procházka po palubě. Ještě mi za to poděkuješ.
Za to ti budu naopak spílat.
Naštěstí nebudu poblíž, abych to slyšel.
A v případě potřeby si dej tohle.
Ale střídmě.
Osmanští dervišové tvrdí, že jim opium navozuje představu nadcházejícího štěstí.
Bylo by to tak nežádoucí?
Ale vážně takové štěstí přijde?
Pro Ameriku?
- To bude záležet na lidech. - Pro mě.
To byla vždycky moje hlavní starost.
Kde by ta země byla bez tebe?
Budou tě velebit jako klíčovou postavu dějin.
Budou?
Jenom jestli.
A jaký osud asi potká tebe?
Já se budu protloukat jako vždycky.
Nevrátíš se domů?
Jsem v zahraničí tak dlouho, že už ani nevím, kde jsem doma.
Co třeba v Anglii?
No koneckonců jsme teď s nimi usmíření.
O to jsme celou dobu usilovali, ne?
To ano.
Každý svým vlastním způsobem.
Bedna té nejznamenitější madeiry.
Nemá smysl, aby přišla nazmar.
Jsi nesmírně štědrý.
Pamatuj si mě tak.
Budeš mi chybět, příteli.
Vždy jsi byl ten nepříjemnější společník.
Máš návštěvu.
Tohle je pro vás.
Madam.
Je tam vše.
Výdaje po měsících.
Každý kousek naší pohostinnosti.
Není pohostinnost ze své podstaty poskytována bezplatně?
Ne když trvá roky.
23 654 livrů. Pročtěte si to, řádek po řádku.
Nepochybuji o vaší pečlivosti.
Počkám tu tedy, až peníze seženete.
Takový obnos nemám k dispozici.
Přišli jsme o miliony. Kam se poděly?
Do Spojených států. Pan Chaumont to ví.
Nalákal jste ho řečmi o svobodě a zisku, aby...
nemohl řádně uvažovat.
- Přisuzujete mi moc, jíž neoplývám. - Jen si to poslechněte.
Ale ubezpečuji vás, že osobně dohlédnu, aby Kongres...
Kolik máte?
Kolik máte právě teď v kapse?
Teď.
To je k prdu.
Mohl jsi zakročit.
Zdálo se lepší držet se dál.
To je tvoje?
Patří Artoisovi.
Co mu patří dalšího?
To jen známka pokroku.
Ale vůči čemu?
Přál sis, ať si najdu své místo.
Tohle jsem na mysli neměl.
Ale já jsem si tohle zvolil.
Zítra s tebou pojedu do Le Havru.
To není potřeba.
Neměl bys jet sám.
O to bych strach neměl.
Pan Lenoir mě sleduje už léta.
Kvůli něčemu tak bezvýznamnému, jako je můj odjezd ze země, už nepřestane.
Tvůj otec žije v Londýně.
- Já vím. - Opravdu?
Ve Versailles se dá zjistit cokoli, když se zeptáš správného člověka.
Nepojedeš ho třeba navštívit?
Chceš, abych mu něco vyřídil?
Nic, co by už nebylo řečeno.
Musíš být tak tvrdý?
Nastolil jsi mír s Británií. Nemůžeš udělat totéž s vlastním synem?
Se srdcem vyjednávat nejde.
„Nejlepší dar nepříteli je odpuštění.“
Kdo tohle napsal, je pěkný pitomec.
Jsi si jistý, že přesně tohle chceš?
Je to hra.
Jako šachy.
Baví mě ji hrát.
Tak mě polib na rozloučenou, chlapče.
Zase se setkáme.
Doufejme.
Ale asi už ne v tomhle životě.
Drahý dědečku.
Usiluj o štěstí.
Ale nezapomeň, kdo jsme.
Kdo byl ten legrační stařík?
Významný Američan.
SLÁVA HRDINOVI DVOU SVĚTADÍLŮ
„TAK DOBŘE NÁM SPOLU BYLO“ PRO MÉHO DRAHÉHO PAPA
Doktore Frankline.
Nerad vás vyrušuji,
ale nenapadlo by mě, že po tom všem se vydáme na společnou plavbu.
Trochu tápu, pane. Já...
Jacques Chaumont.
Jacques.
Jacques, no ovšem.
Ty jsi...
Na cestě do Spojených států, ano.
Mluvil jste s mými rodiči?
S tvou matkou jsme se srdečně rozloučili.
Odvrhli mě.
- To mě mrzí. - Nemůžu jim to vyčítat.
Vlastně jsem za to rád.
Ve Francii pro mě nic nebylo.
Alespoň tedy nic, co jsem nezničil. Jak bych mohl zůstat?
Co budeš dělat?
To nevím.
Jsem bez peněz.
Mám jen pár drobných a tyhle šaty.
Vím jen, že chci vést jiný život.
V jakém smyslu?
Jít vlastní cestou.
Jestli to půjde.
Jak jen dokážu.
Být svobodný.
Omlouvám se. Jsem směšný.
Zníš jako přítel jednoho mého známého.
Utekl z domova s prázdnýma kapsama.
Co se s ním stalo?
Dosáhl docela úspěchu
a nadělal při tom pár chybiček.
Nebyl vždy pravdomluvný, moudrý ani laskavý,
ale zasazoval se o prohlubování studnice užitečných znalostí
a zlepšování lidského údělu.
Může se jen modlit, aby ho prozíravost nesoudila moc příkře.
Tak to bych mohl mít naději.
Dostaneš příležitost.
Ostatní bude na tobě.
Pane, děkuji vám za váš čas a přeji vám bezpečnou plavbu.
Jacquesi.
Mám v kajutě kvalitní brandy, co bych neměl pít.
Zastav se dnes večer.
Otevřeme ji...
a pobavíme se o Americe.
Dva roky po návratu do USA
byl 81letý Franklin nejstarším delegátem Ústavního konventu.
Trápil se při vzpomínkách na Paříž a kouzelné chvíle s madam Helvétiusovou.
Na pohřeb mu roku 1790 přišlo 20 000 lidí.
Francie, kterou už zmítala revoluce,
vyhlásila na jeho památku třídenní státní smutek.
Za úsilí o utvoření aliance s Francií, pro americkou nezávislost tak zásadní,
a dojednání míru s Británií se mu nedostalo ani slova díků.
„Ten náš úžasný, riskantní počin díkybohu
šťastně završila událost, jíž jsem ani nedoufal, že se dožiji.
Pár let míru obnoví a zvýší naši sílu;
ale naše další bezpečí bude záviset na naší jednotě a cti.“
Benjamin Franklin
Překlad titulků: Jiří Sailer