EN NETFLIX-SERIE
-Jeg tror det er en Ruth. -Ja.
-Vet du hvem Ruth er? -Ja.
-Du er veldig ung. -Ja.
Så du vet det kanskje ikke, men dette er henne.
-Hva? -Ja.
Tuller du med meg?
Jøss.
Bette Davis. Jeg har alltid likt henne bedre enn Joan Crawford.
Det må jeg si. Hun var favoritten min.
Hun har ført meg til deg.
Ja.
DET HINSIDIGE MED TYLER HENRY
Jeg jobbet for henne i ti år, frem til hun døde.
Så fikk hun kreft, og alt forandret seg. Hun hadde kreft og fikk slag.
Men til slutt døde hun med stor ære.
-Jøss. Absolutt. -Ja.
-Jøss! -Hun var fantastisk og er det fortsatt.
-Jeg har alltid… -Hun er det fortsatt.
Så hjelp meg å forstå hvem Ruth er.
Bette Davis' fulle navn er Ruth Elizabeth Davis.
-Gi deg. -Jeg skal vise deg noe.
Jeg ville ikke vise deg dette. Han sa: "Nei."
-Da hadde du skjønt det. -Akkurat.
For mange år siden var det en serie kalt This Is Your Life.
-Jøss! -Dette var hennes.
Dette er Bette Davis med alle Oscar-nominasjonene sine.
-Jøss. Takk. -Du kan se på det.
Dette var bursdagen hennes.
Dette var da hun giftet seg, og det da hun fikk B.D.
-Absolutt. -Det var hennes, og jeg tenkte: "Greit.
Kom inn."
Jøss. Det gjorde hun!
Tingene jeg mottok i dag bekrefter
at hun fortsatt er her.
-Ja. -Hun er her. En sterk personlighet.
Hun har snakket om arven hennes, og at hun vil bli husket.
-Ja. -Uten tvil.
At vi bærer fakkelen videre og hedrer henne.
Det er interessant. Akkurat det er ditt ansvar.
Det er det.
-Ingen gruppeinnsats. Du. -Det stemmer.
-Når du gjør det… -Hun godtar det.
-Ja. -Hun er med meg, og…
Du er den eneste som kan gjøre det.
-Det er sant. -Vit det.
Jeg tror at du er på riktig spor. De riktige personene vil være involverte.
Det vil skje. Du trengte det.
-Jeg kan ikke takke deg nok. -Ingen årsak. Kjære vene! Absolutt.
Jeg er i sjokk. Det er så utrolig.
-For en ære. -Jeg er så takknemlig.
-Jeg visste ikke hvorfor, men… -Du hadde rett.
-Vi ble sjokkerte. -Du var så…
Jeg har vært i tvil.
-Ja. -Veldig i tvil.
Og du ga meg en bekreftelse.
-Jeg er så glad. -Takk.
Fantastisk. Jeg vil huske denne dagen resten av livet. Det er så spesielt.
Vi ses senere.
Ha det, Tyler.
-Takk. -Ha det.
Jøss!
-Så… -Utrolig.
For våre kjære og for Tyler
-som førte oss sammen. -Absolutt. Skål.
Av alle kjendisene er Bette Davis favoritten min.
Jeg tror hun ville ha meg her fordi hun hadde noe hun ville si,
akkurat som det skjedde.
-Få høre. -Vil du se hvem som kom i dag?
-Bette Davis! Vi må snakke om det. -Du tuller.
-Jeg gleder meg. -Bette Davis kom i dag.
Det er helt utrolig.
KAPITTEL SEKS SISTE SJANSE
-Vet du hva som er rart? -Hva?
I psykomanteet i går hadde jeg en visjon om en kvinne
med et utpreget fødselsmerke.
Det så ut som en føflekk.
-På overleppen. -Du sa det. Herregud.
-Hun kom til deg i går. -Bette Davis' rolle i Baby Jane
var med et unikt fødselsmerke ved overleppen.
-Er ikke det sprøtt? -Jo.
Helt sykt.
-Greit. -Jeg må bare finne ut hvor…
-Vent. Det er knapper! -Ja, alt er der. Er ikke det…
-Så hightech. -Vent.
Jeg trykker på revers, men vent.
-Greit. -Det er en læringskurve.
-Alle biler er ulike. -Det kommer seg.
Jeg drømte at jeg ble brent levende, så det var fint.
-At du ble det? -Ja. Jeg tenkte: "Vel, pokker."
Hva pleier brenning å bet…
Det bildet av en føniks som står opp fra ilden, ikke sant?
-Du brenner ned alt, og så… -Ja.
-…står du opp fra ilden. -Ja.
Du og mora di har vel mange følelser nå som dere bearbeider ting.
Det kan være ubevisstheten som jobber seg gjennom det,
siden dere på en måte tar farvel med
arven dere trodde var deres.
Akkurat. Jøss, det var dypt. Det er innsiktsfullt, for det kan stemme.
Får du noen nye vibber?
-Ikke nye… -Nå som vi nærmer oss.
Det er et tog.
Jeg så for meg veikryss. Veier som krysser.
-Lagerhus. -Ja. Hvor er vi?
Vi skal visst ikke til et hus.
Den ekte synske evnen her er å finne ut hvor jeg skal.
Markøren peker til dette stedet.
Akkurat. Interessant.
-Ok. -Jeg vet ikke.
Vi skal gå denne veien. Greit.
Jeg må bruke magefølelsen for å finne ut hvor jeg skal.
Sånn sett starter lesningen tidligere.
Takk for at du stiller opp. Jeg mener, hva pokker?
Jeg stoler på dere.
Åpenbart.
-Hei! Hvordan går det? -Hei. Hvordan går det?
-Hei. Herregud. -Står til?
-Så fint å se deg. -Nå får jeg anfall.
Hvordan går det?
-Jeg elsker deg. -Takk.
Jeg gjør virkelig det.
Er det normalt?
-Ja. -Jeg bare: "Hva skjer?"
-Og hun bare… -Jeg elsker det.
Vi er gift, og vi er alle venner.
Vi kjenner hverandre fordi vi er en ambulansearbeider-familie.
Jennifer og jeg er ambulansearbeidere. Casey er frisøren vår,
og frisøren til over halvparten av avdelingen.
Før vi starter vil jeg si at hvem som helst kan ta kontakt.
Har dere gjenstander?
-Jeg har flere ting. -Bra.
Et kort. Men uten bilder?
-Ja, uten bilder. -Jeg skal snu det.
Bra. Perfekt. Takk.
Jeg rabler, og så oppretter vi kontakt.
Så rører jeg ved gjenstandene.
Jeg må bare se hva som kommer gjennom først.
Et øyeblikk.
Greit. Ok.
Jeg er nervøs.
-Jeg er fascinert. -Ja.
Greit.
Jeg mottok mye på vei hit. Det skjer ofte, og det er veldig nyttig.
Det betyr at det er mye informasjon.
Det er interessant. Det er gøy at jeg leser tre personer.
I morges våknet jeg og tenkte: "Er det tre personer? Eller fire?"
Jeg lurer på om det er en beskjed til noen som ikke er her.
Som gjerne skulle ha vært her.
Eller som de trodde skulle være her eller ble forhindret.
Det følte jeg sterkt på vei hit.
-Jeg vet hvem det er. -Husk det.
Jeg skal fortsette.
Jeg får kontakt, og jeg mottar ting allerede.
Greit.
Kjenner dere en kvinne i familien som har hatt kreft?
Men ikke i en alder hvor man vanligvis får kreft.
-Jøss. -"Det er for tidlig til å få kreft."
-Vet dere om noe sånt? -Mora mi.
-Hun ble operert for å fjerne kreft. -For å fjerne.
-Jøss. -Det er…
Akkurat. Det er en ting som… Skal vi se.
Jeg føler at… Kjenner du noen med problemer med hjernen i familien
som har gått bort?
Nå må du gi deg.
Nevrologisk feedback viser alltid til at hjernen ble skadet.
Det er som om noen har hull i hjernen eller at det var noe med hjernestrukturen.
Vi snakker ikke biokjemisk.
Det er noe annet. Det er noe galt med hjernen.
De bare er der, og det er mye å bearbeide.
Hadde du spurt hvordan mamma skulle dø, ville jeg ikke sagt at hun fikk slag.
Jeg tok meg av mamma. Hun hadde opp- og nedturer med helsen,
og til slutt kunne jeg ikke ta vare på henne lenger.
I jobben min tar man avgjørelser som står om liv og død.
Når det var mamma, og jeg måtte si…
Det var den vanskeligste avgjørelsen jeg har tatt.
-Takk for at du delte. -Ja.
Jeg følte mange dødsfall som ikke var tragiske.
Personer som døde av alderdom,
ikke noe dramatisk.
Men jeg følte ett dødsfall som føltes for tidlig,
og det føltes tragisk.
Det slår meg som en situasjon som omhandler noen
som ikke levde livet fullt ut.
Dette er så tragisk på grunn av tiden de døde.
Tidspunktet de døde på.
De snakker om livet og fremtiden de skulle få.
Det føles som om livet brått blir tatt fra meg.
Måten dette kommer på…
Jeg tar dette, for jeg føler meg tiltrukket av det.
Jeg prøver å finne ut hva det er. Det føles nesten idyllisk.
Helt perfekt.
Så føler jeg en anerkjennelse av det, men det er rart.
Uten å avsløre noe,
vet dere om en som har dødd for tidlig?
-Ja. -Greit.
Et øyeblikk.
Det er en hatt.
Dette er helt klart ikke en hatt,
men jeg ser en hatt. Det er rart.
-Jeg tenkte å ta med en hatt. -Jaså? Hvem sin hatt?
-Hans. -Ok. Jeg må snakke om hatten.
"Jeg holder dette. Det er ikke en hatt."
Jeg fortsetter, fordi jeg har…
Jeg prøver å finne ut av dette. Vent litt.
Kjenner dere en Wayne?
-Wayne? -Ja.
Hvordan er Wayne knyttet til mannen som døde?
-Han er onkelen. -Onkelen. Ok.
-Likte onkelen å fiske? -Han er fisker.
-Ok. -Dette er sprøtt.
Det føles som…
Rart.
Han viste meg en rekke med biler.
Jeg vet ikke hvorfor. Dere vet prosesjonen når en president dør?
Det er en følelse av: "Jeg skjønte at jeg var elsket
da jeg så det," og det virker å ha betydd mye for ham.
Nå vil jeg gjerne vite
hvem dette var for deg. Hva het han?
Han het Trey. Han var… Beklager.
-Det går bra. -Slipp det ut.
Han var ektemannen min, og…
Vi fikk ei lita jente.
Fire uker etter hun ble født,
kom han hjem fra jobb, og alt var som vanlig.
Vi gikk og la oss,
og han fikk et anfall midt på natten.
Kjapt oppsummert, så dro vi på sykehuset, og de fant en lesjon på hjernen hans.
Det var starten på tre år med stråling av svulsten og kjemoterapi.
Det var en følelse av:
"Jeg tok ikke livet mitt," men jeg ville ha gjort ting annerledes.
Dere menn liker ikke å gå til legen.
Jeg sa det fra starten av med Trey.
Hadde han gjort det, ville de kanskje ha tatt flere prøver
og sett det, og kanskje kunne han ha blitt frisk.
Kanskje det hadde utgjort en forskjell, men…
-Jeg vet ikke. -Dere gjorde alt dere kunne.
Etter Trey døde, sa datteren min
at hun kjente at han strøk henne på ryggen før hun sovnet.
-Kan man føle hånden hans? -Ja.
-Absolutt. Varmen. -At hun faktisk kan…
-Hun var tre, men jeg trodde henne. -Ja. Absolutt.
Ofte føler jeg at de ikke tar kontakt gjentatte ganger,
fordi de ikke vil gjøre sorgprosessen verre.
-Ok. -Av og til kommer de én gang.
For å si: "Jeg har det bra" eller "Jeg er med deg."
Det skjer av og til. Det er ikke unormalt.
Det føles som om han har humoristisk sans.
-Han har det. -En tåpelig en.
Det mener jeg på en snill og kjærlig måte.
Jeg føler at han kunne være tøysete av og til.
Du vet hva pappavitser er?
Vitser som er sånn: "Seriøst?"
-Han var sånn. -Ja.
Greit. Ok.
Jeg ser en klokke, og når de viser meg det,
betyr det at de ventet med å dø,
og da han fikk tillatelse til det, døde han.
Jeg må legge vekt på at han forstår hvor vanskelig det var.
I ett øre hører jeg: "Nei, bli hos oss," og i det andre: "Det går bra. Du kan dra."
Den tillatelsen gjorde at han kunne gå over på en fredelig måte.
Vi samlet oss rundt ham hjemme
og sa at det var greit.
-Det var da han døde. -Jøss.
Vet dere om noen som jobbet med olje,
på en oljerigg eller lignende?
Jeg må bare fremheve den referansen, for det var rart.
-Om det kom inn. -Jeg vet ikke.
-Det er mye. -Pokker! Unnskyld.
Det går bra.
Hvem jobbet med olje?
-Forloveden min og faren min. -Akkurat.
De legger mye glede i livet ditt, ikke bare forloveden din.
Ting ser lysere ut. Det er mye glede.
Du har et langt liv å leve.
Jeg kan ikke legge nok vekt på hvor mye kjærlighet han har for deg,
og gleden han har for fremtiden din. Det er det viktigste her.
Det betyr så mye for meg.
-Selvsagt. -Det betyr så mye for meg.
Jeg vil snakke om rekken med biler.
Det virket å være viktig for ham.
Det var Treys prosesjon til begravelsen.
Trey var ambulansearbeider.
Ved graven sto flere hundre ambulansearbeidere
på rekke og rad for en "last call,"
hvor de pensjonerer skiltnummeret hans.
Dette er "last call" for 6-1-7.
De siste sju årene har du vist engasjement for familie, venner og East Baton Rouge.
Du er dypt savnet. Borte, men ikke glemt.
John Dolan Thompson, III, Trey. Skiftet er over kl. 13.24.
-Det var betydningsfullt og utrolig. -Ja.
-Jøss. For en avskjed. Det er vakkert. -Ja.
Jeg var fan fra før av, men nå er jeg superfan.
Tusen takk.
Theresa er i New Orleans, så jeg vil vise henne familiesteder,
for dette er en del av henne også.
-Dette blir gøy. -Ja. Litt av et minne.
-Jeg skal prøve å la være å gråte. -Gud.
Det går bra.
-Det er en vakker dag. -Jeg vet det.
Etter det Mary har sagt, var hun for liten til å huske
hva som førte til at mamma forsvant.
Jeg gleder meg til å se nabolaget hennes.
Det som skulle ha vært nabolaget.
Kanskje mottar jeg inntrykk som kan gi oss svar.
Kanskje er det optimistisk, men rarere ting har skjedd.
Jøss.
-Hva skjer her? -Vi skal prøve å finne huset vi bodde i…
-Ja vel. -…da mamma møtte faren din.
-Interessant. -Vi skal gå inn her.
-Skal vi gå inn? -Ja.
Jeg bodde her som barn sammen med broren min.
Mamma giftet seg to ganger.
Første gang da hun var 18. Han gikk fra mamma.
Så faren til meg og George.
Han forlot henne med oss.
Mora mi laget mat i dette huset, og den dagen møtte hun Theresas far.
Han het Joe.
Han var ute og malte på veien, og jeg sa at mamma laget kjeks.
-Det var… -Så fikk dere mer enn kjeks.
Ja. Mange ubesvarte spørsmål.
Det er overveldende å være i huset i Algiers Point.
Jeg mottar mange inntrykk,
men mangler en kontekst jeg kan plassere dem i.
Ingen fra familien bor i det huset,
så jeg kan ikke plassere det jeg mottar.
-Hva vet vi om ham? -Ja. Hun hadde to dårlige ekteskap.
Hun trodde Joe ville gifte seg.
-Akkurat. -Han sa det.
Det gikk ikke etter planen.
Jeg vet ikke hva intensjonen hans var,
men den var ikke å støtte mamma da hun ble gravid med Theresa.
Kan dere se det for dere? To barn, ugift. Gravid.
Det var så mye skam.
-Theresa, her ble du født. -Jøsses.
-Jøss. -Her ble du tatt fra mamma.
-Det var et kvinne og barn-sykehus. -Jøss.
-Ja. -Bare for fødende kvinner.
Jeg tror det var nonner på den tiden. Det var et eldre sykehus.
På den tiden ble mange barn adoptert bort.
Stella hadde alltid fokus på religion.
Tyler har fortalt meg hva han tror.
Sånn fikk hun tak i sårbare mødre.
Nettopp, fordi hun greide alltid å lure seg inn i kirker
og utnytte andres sympati.
Hvis du har hørt Stella prate, hun var søndagsskolelærer.
Hvordan mamma møtte Stella og hvordan hun fikk Theresa,
er et mysterium, men vi kvitter oss ikke med familie.
Det var en syk situasjon.
Den er fortsatt syk, for den er ikke over.
Hele dette området var sperret av,
og det var Saint Thomas-boligene.
-Så folk bodde der… Ja. -Boliger for de med lav inntekt?
-Ja, men de kalte det sosialboliger. -Akkurat.
-Ok. -Interessant.
Jeg ville vise deg noe, Theresa.
-Dette er 601 Saint Mary. -Ok.
-Det var her vi møttes… -Ok.
…for første gang.
-Jeg glemmer aldri den vakre jenta. -Jøss.
-En dag kom Stella hjem til oss. -Ja.
Bare jeg og mamma var hjemme. Jeg var ti år gammel.
Basert på det du sier, var jeg rundt fem.
Ja, og da hun kom inn, ble det ikke sagt stort.
Det var et rart besøk. Jeg visste ikke hvem du var.
Jeg ante ikke hvem damen var.
-Du visste at noe var galt. -Ja.
Mamma var ikke glad, og hun tok deg med ovenpå.
-Hun fikset deg opp. -Akkurat.
Mamma hadde et skap.
Stella gikk inn dit og stjal et bilde av meg som baby.
Det er en annen ting. Hun stjal et bilde av deg.
Hun trengte det som unnskyldning for at hun hadde meg.
Vi er søstre og vi likner. Stella må ha hatt en grunn.
Alltid en baktanke.
-Hun var så slu. -Det er galskap.
Mamma kom ned og holdt deg i hånden.
Det neste jeg husker er at vi sto ved bakdøra.
Vi tok farvel.
Da vi gjorde det, sto du og jeg sånn.
Kanskje mamma ville sørge for at vi så hverandre.
Mamma sa til meg: "Det er lillesøsteren din."
Jeg forstår ikke hvorfor mamma, Mary Baroni, ikke tok meg tilbake.
Jeg bare så på henne. Jeg lurte på hvorfor vi ikke hadde deg.
-Akkurat. -Hun sa: "Jeg kan ikke."
Da satte vi oss ned.
-Ja. -Og hun gråt.
Så sa hun: "Stella."
Jeg husker den dagen med deg, Theresa,
så godt, og jeg kan ikke forklare det.
-Ja. -Det er stort.
-Ja, det er det. -Tyler. Det er stort fordi…
-Det er stort. -Ja.
Det går bra.
-Jeg ville gjøre ham stolt. -Det går bra, vennen.
Det er…
Jeg setter pris på at tante Mary tar oss med rundt
for å se disse plassene,
men det har ikke gitt oss svar.
Jeg har mange inntrykk, men jeg forstår ikke hva de betyr.
Kanskje er eneste måte for å få svar
på hvordan Stella tok mamma,
er å lese tante Mary,
og jeg håper jeg får sjansen.
-Jeg er så glad for dette. -Ja, jeg også.
-Jeg også. -Jeg må rose deg for styrken din.
-Det er mye å bearbeide. -Det går bra. Tusen takk.
Situasjonen var så intens,
men samtidig var det fint å se Mary og mamma sammen i dag.
Det var også bittersøtt, fordi det vises at begge har mye de må bearbeide.
Det føles tungt.
Det er komplisert.
-Er du klar for podkasten? -Jeg gleder meg til å se Kesha.
-Hodetelefonene. -Jeg legger dem der.
-Skal jeg ta dem på? -Det funker.
Jeg skal se om jeg kan høre alle sammen.
Kesha er på skjermen.
-Kesha er på skjermen! -Hei.
Video og lyd er ok. Vi er klare.
Velkommen til Kesha and the Creepies.
Jeg gleder meg. Jeg er nervøs.
Jeg er så glad for å ha vår neste gjest her, Tyler Henry.
-Takk for at du ble med. -Ingen årsak.
Jeg er glad for at jeg fikk muligheten.
Hvor skal jeg starte? Jeg er så nysgjerrig på gaven din.
Alt startet da jeg var bare ti år gammel.
Når du er ti, er det noe som skjer med deg.
Det er ikke noe du ser på som en evne.
Det tok tid før jeg fant ut av det.
Prøver du fortsatt å finne ut av det?
Helt klart. Selv nå mottar jeg små ting om deg.
Man må finne en balanse.
-Kan du fortelle meg ting? -Jeg kan si én ting.
-Jeg vil ikke overvelde deg. -Greit.
Får jeg logget meg på i dag,
så jeg symbolet mitt for sola og månen.
For meg representerer sola en bursdag, livet,
og månen representerer folk som dør. Døden.
Det er to motsetninger.
Jeg vet ikke om mora di har en søster.
-De legger vekt på… -Hun har det.
…hun som er tanten din.
Det var en interessant anerkjennelse med sola og månen,
at det var en fødselsdato og en dødsdato innenfor 24 timer.
Når døde bestemora di?
Jeg vet ikke. Kan jeg…
Du må gjerne sjekke.
-Kjæresten min melder mamma. -Det går bra.
Det er en rar referanse for tanten din.
At på hver bursdag, så…
Bestemora di vil ikke at datoen skal være trist.
Det var et dødsfall og en bursdag rett etter hverandre.
Seriøst? Kjæresten min sa nettopp at bestemor døde 7. desember,
og tanten min har bursdag 6. desember.
-Det husket jeg ikke. -Det er interessant.
Det er omtrent 24 timer mellom fødselsdagen og dødsdagen.
Det er så rart. Det var derfor jeg så sola og månen.
-Herregud. -Veldig rart.
Bra jobbet, Tyler.
Ja Jeg elsker det.
Dette har vært en herlig samtale.
Jeg setter pris på det.
-Elsker deg også. Takk. -Elsker deg. Ha det.
Vi greide det.
-Det var bra. -Det var kjempegøy.
Mary er så snill. Hun hadde med gaver til meg.
Hun ga meg noen dokumenter jeg må vise deg.
-Jøss. Dette er familiesaker. -Ja.
Det er så søtt. Jeg vil vise deg denne.
Dette er mammas parfyme.
Det er en gammeldags parfyme, og jeg vet at jeg har sett den før.
Da hun tok den frem, tenkte jeg: "Jeg har sett den flasken før."
Jeg har vasket hendene, men det lukter fortsatt godt.
-Ja, det gjør det. -Lukter det ikke godt?
Rosenkranser har vanligvis perler.
Dette er et rosenkranstau, og det har jeg aldri sett før.
-Fascinerende. -Noen må ha laget det til mamma.
Ja. Det er vanskelig å se på.
Det er fint å ha disse tingene og å ha en forbindelse.
Dette er overveldende. Jeg føler med deg
på en måte jeg ikke kan beskrive.
Jeg vet at du sier at det går bra, men jeg føler med deg
på en måte jeg ikke kan sette ord på. Det er veldig trist.
Jeg kan ikke fokusere for mye på enkelte ting.
Jeg vet når jeg må slutte å snakke med min søster Mary.
-Ja. -Jeg elsker Mary,
men jeg føler meg helt utslitt.
Jeg vil ikke gråte. Dette skal ikke bli en gråtegreie.
Det er for sent, men det går bra. Du må slippe det ut,
-for du er en sterk person. -Jeg vet det.
-Du må føle det du føler. -Jeg vet det.
-Jeg vet det, Tyler. Jeg vil dra, ok? -Ja.
-Jeg elsker deg. -Jeg også.
Det er slitsomt for deg også.
Nei, jeg kan ikke se for meg hvordan det er for deg.
Ja, det er…
Jeg må ordne meg.
-Så er jeg klar. -Ta den tiden du trenger.
Mamma stenger ting ute,
men av og til har hun ikke annet valg enn å kjenne på følelsene.
Hun pleier å være god på å sette en eske på hylla
og unngå å se på den.
SENERE DEN KVELDEN…
Mamma dro,
kamerafolket dro. Jeg hadde esken foran meg, og tenkte:
"Jeg skal gå gjennom den." Jeg holdt i rosenkransen
og så på bildet. Jeg prøvde den på, tok den rundt halsen,
og jeg begynte å storgråte fordi det var så emosjonelt.
Jeg følte mammas smerte. Jeg hadde min egen,
siden jeg aldri fikk sjansen til å treffe henne.
Hun var bestemora mi. Var det ikke for henne,
hadde ikke jeg vært her,
og det føles som vi ble fratatt det forholdet.
Nå ligger alt vi hadde i en eske.
Det var ikke henne, bare tingene hennes.
Det gjorde vondt. Jeg blir aldri bedre kjent med bestemora mi.
Det er bedre enn ingenting, men…
Tingene erstatter ikke tomheten av at hun ikke er her.
Ja.
Det er et bilde av oldemora mi i esken.
Mamma sa at det er fint å ha et bilde av henne,
men det var vondt å se på henne også,
for hun følte at hvorfor kunne du…
…ikke ha gjort mer for å forhindre dette?
Jeg vil vite hva som skjedde på sykehuset.
Ja, jeg også.
Jeg kan rable litt og se hva jeg mottar.
Det er vanskelig å løsrive seg fra det.
-Jeg vet det. -Jeg skal prøve.
Jeg mottar inntrykk, og når jeg fordyper meg i det,
prøver jeg å løsrive meg fra det som kommer gjennom.
Hvis jeg blir for emosjonell og forutinntatt,
blir kontakten med den andre siden fordreid.
Der.
Det er rart å lese familie, men jeg skal fortelle hva jeg mottar.
Det fremstår ganske tydelig for meg
at bestemora di var involvert i prosessen rundt det som skjedde.
Ikke nødvendigvis med overlegg…
-At hun var en dårlig person. -Det er vanskelig…
Hun ville hjelpe til og gi mamma et bedre liv.
Måten dette føles…
Det er en følelse av at det er for sent når jeg innser at noe er galt.
Det føles som mamma må ha blitt…
…ervervet på en måte som mora di ikke planla.
Ja.
Vi har ikke bevis på at oldemora mi visste om
eller la til rette for adopsjonen, men likevel
vet jeg at oldemora mi var innblandet og ville gi mamma et bedre liv.
Det er alt jeg… bestemora mi.
Den eneste forbindelsen jeg har til henne, ligger i denne esken.
Ja. Holdt du fast ved noe av det?
-Ja. -Gjorde du det?
Jeg hadde et minutt med meg selv. Jeg gråt.
Jeg verken følte eller så noe.
Det var et tøft øyeblikk for meg.
Som medium er jeg vant til å holde på andres ting og få kontakt
med deres kjære.
Jeg hadde min egen gjenstand rundt halsen.
Og jeg følte ingenting.
-Jøss. -Ja.
For første gang føltes det som… Jeg vet ikke.
Jeg følte at jeg ikke var et medium. Jeg var bare et menneske.
Det var tøft. Derfor gråt jeg. Jeg tenkte: "Jeg føler ingenting.
Jeg føler bare tristhet, akkurat som alle andre."
-Dette er nesten som din kryptonitt. -Ja.
Jeg kunne hatt nytte av svarene jeg gir til andre.
Det føles som en kosmisk vits at jeg kan gjøre dette for andre,
men når jeg trenger det selv, skjer det ingenting.
Jeg skulle ønske de kunne sagt: "Dette skjedde,"
men jeg har ikke mottatt noe som helst.
Det står meg for nært.
-Er det frustrerende? -Ja, det er frustrerende.
Det er nok at én person gir meg svaret.
Derfor har det vært så viktig å prøve å finne kilder
som støtter det vi har mistanke om.
Jeg prøver å finne ut hvordan alle bitene passer sammen.
Hva er forskjellen mellom overtro og OCD?
-Det er det samme. -Det høres ut som overtro.
Ja, det er det samme.
Jeg ser ikke på meg selv som overtroisk.
Bare litt troisk.
Jeg tuller. Det var dumt.
-Jeg er semitroisk. -Ja, middels troisk.
-Det er vakkert her. -Jeg er nervøs. Jeg trenger en shot.
-Det er ditt problem. -Du hater det.
-Det er ditt problem. -Det føles sånn. Kjære vene. Jeg skjelver.
Ja, jeg er nervøs.
De siste årene
har jeg fortalt deg ting om meg selv jeg tror du visste allerede.
Det gjør meg glad at du er stolt av meg
og alt jeg gjør. Støtten din er viktig for meg.
Folk som sto meg veldig nær, er døde,
og jeg vil vite at de også er stolte. Hvis de ikke er det,
så lurer de fortsatt.
-Her er vi. -Greit.
Dette er en trang…
Ja, veldig trang.
-Det var det han sa. Det var ille. -Herregud. Heather.
Gud.
Fint.
-Hallo. Hvordan går det? -Hei.
-Takk for at du kom. -Takk for at jeg fikk komme.
-For en nydelig utsikt. -Ja, er den ikke fin?
Jo.
Jeg har notatblokken min her, og gjennom prosessen rabler jeg.
-Greit. -Jeg mottar ting.
-Vi skal snakke om det. -Greit.
Har dere med noe?
-Ja. -Ikke jeg.
Jeg har noen mynter.
Flott. Du kan legge dem der.
-Og denne også. -Fint. Jeg elsker den.
Jeg rabler, så forteller jeg om alt som kommer inn.
Jeg har kontakt med mer enn én person.
Personer som ikke er knyttet til gjenstanden også.
Det interessante med dette
er at det er en følelse av fornøyelse over at dere er her i dag.
De er glade, men jeg vet ikke om dere var nervøse
eller redde, men de er glade for at dere er her.
Jeg må legge vekt på dette.
På enkelte familienivåer, og folk vi kjenner,
så er det flere i familien som dør av alderdom,
og det er greit. Så er det et par,
to dødsfall, som jeg føler inntraff for tidlig.
Greit.
Den eldste av de to interesserer meg mer enn den yngste.
Han gikk bort da han var midt i livet. Det føles som det er en mann.
Kjenner dere en mann som døde da?
-Ja. -Det føles som om han er viktig.
Det er en situasjon…
Noen var i en vanskelig emosjonell situasjon
knyttet til endringer i familien før de døde.
-Jeg må forklare dette, for… -Jeg fikk gysninger.
Som om noen er midt i et brudd
eller en kamp om omsorg, og midt i en vanskelig tid,
og så dør man. Det er det de viser meg.
-Veldig tydelig. Stemmer det? -Ja.
Det føles som det er viktig. Hvem er dette?
Vil dere vite alt?
Tekst: Mari Hegstad Rowland