EN NETFLIX-SERIE
Han går visst tilbake til menneskene han omga seg med
og det å skaffe seg penger og ting man gjør for penger.
Jeg tror det spilte en rolle i bortgangen hans.
Han visste at det var ingen vei ut av situasjonen.
Ja?
Tenker du på noe?
Det virker nesten som om han…
…visste at han skulle dø den dagen.
Han ringte mamma og sa: "Går det bra med deg?"
-Hun sa: "Hva mener du? Ja, det går bra." -Ja.
-Han var rundt farlige mennesker. -Ja.
Min gjetning er at han ble truet.
-Om du ikke gjør dette… -Ja.
-…så skader vi familien din. -Ja.
-Vet vi hvem som drepte ham? -Ikke ennå.
-Jeg gjør kanskje det. -Greit.
Husk dette. Det føles som om han viser meg at han ble lurt
dit han dro. Det må du vite.
-Greit? -Herregud.
Hvis du mistenker personen du tenker på,
om det kan ha vært relatert, bekrefter han det.
Jøss.
Jeg må være forsiktig, for jeg vil ikke anklage noen,
men han ble forrådet.
"Vennen" hans på den tiden
er den jeg tror lurte ham…
-Akkurat. -…til personen som skjøt.
Ja.
Jeg vet at denne "vennen" var den siste som så broren min.
-Ja. -Han kjørte ham til en bensinstasjon.
Hvor ingen har sett ham.
-Jeg tror rettferdigheten vil seire. -Gjør du det?
Personen som gjorde dette…
De viser meg symbolet for fengsel.
-Greit. -Personen som gjorde det kan bli tatt
mens han gjør noe annet, og det fører til ny informasjon.
På tross av alt, føles det som han var en bra mann.
-Ja. -Han var det.
-Han var en god bror. -Ja.
Jeg savner ham veldig.
Broren min var på gata i veldig ung alder.
Det var vi begge. Vi begynte å svindle.
Vi skaffet penger på ulovlig vis.
Vi tenkte ikke på konsekvensene.
Ingen sa noe. Vi hadde ingen gode forbilder som sa:
"Dere vil dø eller havne i fengsel."
Ingen prøvde å få oss til å skjerpe oss. Vi hadde ingen forbilder.
Broren min satt i fengsel i sju år.
Han slapp ut, og under ett år etter, døde han.
Da jeg bestemte meg for å forandre meg, var det for å overleve.
Kanskje var det egoistisk, men jeg måtte forlate den byen.
Jeg prøvde aldri å få ham til å gjøre noe annet med livet.
Det angrer jeg på og føler meg skyldig for.
Dette handler ikke om å legge skyld på noen
eller dømme noen. Det sier: "Det er dette man føler."
Det er det du føler.
Han vil at du skal bli kvitt følelsen av at du kunne ha gjort noe med det.
Ja.
Hører de meg når jeg ber og snakker til dem?
Absolutt.
De hører oss. De føler intensjonene våre. Det er effekten. Når jeg gjør en lesning,
Intensjonen er å få kontakt. Når du snakker til dem,
samme på hvilken måte, føler de det. De vet det.
Det er det jeg ber om.
Når jeg snakker med dem, sier jeg:
"Vis meg at dere er her med meg." Det sier jeg.
Du er ikke alene. De er fortsatt en del av livet ditt.
Det er nyttig å høre. Det føles som jeg har broren og faren min her.
-De er her med meg. -Ja.
-Kan jeg få gi deg en klem? -Ja.
-Dette er fra begge to. -Gjerne. Tusen takk.
Tyler har gitt meg tillatelse til å leve livet.
Han har gitt meg nytt fokus og håp.
-Det var en vakker lesning. -Var det?
-Derfor gjør vi det vi gjør. -Det er bra.
Det var så helbredende.
KAPITTEL FEM HØYERE MAKTER
EN UKE SENERE
Vi kom til New Orleans for å finne svar.
Jeg har snakket med familien mamma vokste opp med.
Nå skal jeg treffe mammas biologiske familie
og kanskje lese dem.
Jeg legger en haug
med undertøy der du har lett tilgang.
-Greit. -Det høres bra ut.
Jeg har møtt dem én gang. Om jeg blir for emosjonell og involvert,
blir kontakten med den andre siden forvridd.
Jeg håper på en oppklaring.
Hver minste lille informasjon er nyttig.
Jeg har spørsmål om hva som skjedde,
og bare de i New Orleans kan ha svaret.
-Hvordan føles det å treffe familien? -Jeg gleder meg. Det går sikkert bra.
Jeg fant ut om mine biologiske søsken for to år siden via DNA-testing.
Jeg snakket med dem på telefonen i mange timer.
De forklarte hva som skjedde
og at mora mi hadde gitt meg bort.
De visste ikke hvordan og hvorfor.
De hadde lett etter meg, uten at jeg visste det.
Det var så overveldende.
-Kjære vene. -Hallo.
Hun kjører!
-Vær forsiktig. -Kjære vene.
Hun har lilla negler!
Hei. Se på deg.
Hvordan går det?
Jeg er fem år eldre enn Theresa. Hun er lillesøsteren min.
Jeg har lett etter søsteren min siden 1969.
Jeg sa: "Hvor skal jeg starte?"
Jeg følte at hun ikke var der hun skulle være.
Jeg vet at mamma er der oppe og sier: "Fortsett."
Mamma og tante Mary er ikke bare like, de kler seg likt også.
De har samme oppførsel.
Det er ganske sprøtt.
-Hva skjer her? -George, si hva som skjer.
Vi pleide å ta med oss garn og alt
og dra og fange krabber, og…
-Du tuller. Jøss. -Dette er Bayou St. John-området.
Ved innsjøen.
Vi vokste opp i fattigdom,
men selv det var vanskelig, var mamma utrolig.
Hun sørget for at vi alltid hadde kjærlighet.
Jeg vil ta med Tyler og Theresa på krabbefiske,
slik at de kan få oppleve det vi gjorde som familie.
Jeg vil gi henne en forbindelse med mora vår.
-Den beste bestemoren. -Ja. Jeg vet det.
Jeg skulle gjerne møtt henne.
-Hun er her i ånden. -Absolutt.
-Det du må gjøre… -Greit.
-…er å knytte dette garnet. -Greit.
Du skal få hansker.
Akkurat.
Du tar tre kyllingnakker på
og knytter som du knytter en sko. Stramt, for krabbene tar den.
Du knytter den til snora.
Du måtte bare legge ut garnene og så hente dem igjen.
-Kjære vene. -Så hadde du middagen.
-Det var… -Perfekt.
Bestemora di pleide å glede seg sånn til å komme hit
at hun var oppe hele natten og laget fritert kylling og potetsalat,
og så satt vi her hele dagen.
Jøss.
-Det var gøy. -Jøss.
Hun gjorde mye bra for å gi oss en fin barndom.
Folk har beskrevet bestemoren min som
en som elsket å ha det gøy.
Hun verdsatte de små tingene, familien,
det som betydde mest. Hun trengte ikke stort.
Jeg er heldig som kommer fra gode folk.
Det gjør at jeg setter mer pris på den jeg er.
Dra opp garnet.
-La oss se hva vi har. -Vi drar det opp raskt.
Fikk de noen?
-Fikk de noen? -Jeg vet ikke.
-Dra dem opp. -Greit. Jeg drar.
-Se hva du fikk. -Vi har fått krabber!
-Dette er sikkert nok. -Se der.
-Dette er nok. -Det holder ukevis.
-Dette er ikke småtteri. Så utrolig. -Ja.
Dette er en spesiell dag.
-Ja. Det er kjempebra. -Herregud.
Nå kommer plasket!
-Greit. -Se på det!
-Jeg er så glad i deg. -Jeg også. Dette er supert.
-Ja. Se på vinden. -Så bra. Ja, og det regner ikke.
Én ting med moren din, mora vår…
Ja. Det stemmer.
Hun jobbet livet av seg så vi kunne dra på paradene.
-Alt vi gjorde. -Ja.
Det var mye skam.
Mamma fikk sammenbrudd
etter hun ga deg til Stella.
Det fant jeg ut senere.
Jeg var for ung da, og de sa ingenting til oss.
Du og Mary har sikkert gode minner om alt dere gjorde her.
Jeg skulle ønske jeg hadde vært her, men vi er her nå.
Dette har vært vanskelig for mamma.
Hun kunne hatt et annet liv, men en kriminell tok det fra henne.
Det er vanskelig å fokusere på informasjonen jeg mottar
med alt som foregår.
Mamma blir emosjonell sammen med Mary og George.
Det er ikke riktig tid for en lesning, men jeg håper jeg får sjansen
når vi får litt alenetid.
Hun var en spesiell person.
-Ja. -Du likner henne.
-Ja, det gjør hun! -Det er en ære.
Det vanskeligste med dette er at jeg er så sint
for at denne tiden ble tatt fra meg.
Jeg har tenkt på en million forskjellige måter.
Det føles litt som tortur.
Når de beskriver barndommen sin
og hvor fantastisk mora vår var at hun var en super mor,
hvor morsom hun var og at hun tok dem fri fra skolen
for å dra på krabbefiske og ha en morsom dag sammen.
Så dro de hjem og kokte krabbene.
De hadde en morsom dag. Jeg er sjalu.
Stella gjorde ikke sånt.
Hun har aldri sagt at hun er glad i meg.
Søsknene mine var ikke rike. De bodde i en sosialbolig.
Men man kan ikke sette en pris på kjærligheten de hadde for mamma.
De er fantastiske mennesker.
Det viser at man kan være fattig, men så lenge du er elsket,
hvis du har kjærlighet hjemme, har du alt.
Jeg husker noe som skjedde, men jeg tror jeg skjøv det bort
og glemte det.
Da jeg var 19 eller 20,
ble jeg kontaktet av noen som sa:
"Stella kontaktet meg fra fengselet, og hun sa at hun ikke er mora di.
Jeg ville bare si det. Du gjør som du vil med det."
Jeg trodde ikke på henne. Hun har fortalt så mange løgner
at det aldri slo meg.
Jeg skulle ønske… Jeg er sint på meg selv.
Jeg burde ha hørt etter,
for da kunne jeg ha møtt moren min. Det var bare Stella. Hun løy.
Jeg trodde ikke på henne, og det tar jeg med meg i graven.
Jeg kommer alltid til å være sint på meg selv.
Dag én i New Orleans. Vi vet ikke mer
om hvordan og hvorfor mamma endte opp med Stella, en morder.
Vi har fått høre at bestemor var en kjærlig mor,
og det er forvirrende.
Hvis hun var så hengiven overfor barna, hvorfor ga hun bort mamma?
Det rimer ikke. Jeg vil finne ut av det for mammas skyld,
fordi det plager henne.
Jeg håper at jeg kan gi henne en slags avslutning.
Særlig siden livet mitt defineres av å ville gi andre
en avslutning for å få fred.
Det er rart, mer innviklet enn vanlig.
Hvordan?
Det er mange referanser til en manglende mental klarhet.
Det føles omtåket.
Der er det.
Jippi.
-Flere rare vibber. Det er rart. -Ja.
Det er vanskeligere å få kontakt på slike steder.
Steder hvor mange mennesker har vært innom.
-De etterlater seg en energi. -Ja. Alle er… Det er som en svamp.
Mer som en urinalblokk.
Jeg er glad for at du er her og vi gjør det sammen.
-Jeg vet det. -Jippi!
-Hallo! Hvordan går det? -Hei!
-Få ta dere i hånden. -Kan vi det?
Jeg heter Lauren. Så hyggelig å treffe deg.
-Hvor skal jeg sitte? -Her. Jeg flytter denne.
-Ja, det funker. -Ja.
-Jeg har den praktiske notisblokken min. -Greit.
Alle dere har møtt, kjenner, og av og til innen familien,
og folk vi aldri har møtt, kan komme.
-Ikke avslør familiehemmelighetene. -Jeg skal prøve.
-Har dere noen gjenstander til meg? -Ja, vi har et par.
Vi har begge disse.
Fantastisk.
Jeg legger dem der. Fantastisk.
-Denne vakre tingen. -Nydelig.
-Noen fine smykker. -Jeg elsker dem!
Greit.
Så rart.
Greit.
Sånn. Jeg tar denne så får vi se om vi får kontakt.
Sånn.
-Jeg ser på som om jeg forstår. -Ja. Jeg leser det.
Jeg skal forklare det. "Hva foregår?"
Veldig interessant.
Det føles annerledes.
Jeg vil fremheve en kvinne, ikke en mann.
-Ja. -Greit.
Det er rart. Den eneste måten jeg kan beskrive det på,
er en eskalering, at ting eskalerer.
Jeg prøver å få mer informasjon, for det virker som en rar død.
Jeg har vært borti mange dødsårsaker.
-Dette virker rart. -Ja.
Det er interessant.
Dette er ikke en vanlig lesning.
Det var en ting som slo meg på vei hit.
Jeg følte meg mentalt omtåket.
-Det stemmer. -Som om man er full eller føler seg…
Jeg følte meg svimmel. Jeg var ikke klar i toppen.
-Ja. Det stemmer. -Det gjør det.
Greit.
Jeg ser vann som spruter ut, som en fontene. Jeg vet ikke.
Jeg lurer på om det var fontener i nærheten. Jeg vet ikke.
Da denne personen gikk bort,
var det en følelse av…
Jeg føler en avstand fra enkelte.
Hun var omgitt av folk hun ikke kjente.
Jeg må si det slik jeg oppfatter det.
-Helt ærlig. -Greit.
Det er en følelse av at det er folk rundt meg
som jeg ikke kjenner.
Som når noen… Selv om en ung person dør av kreft,
kan folk sitte ved sengekanten
-og ta farvel. -Det er forventet.
Det føler jeg ikke her.
Det føles som jeg har blitt tatt med bort, som: "Livet mitt er tatt fra meg."
-Jeg er her, men ikke. -Det rimer.
-Ja. -Sånn oppfattes det.
Dette er veldig interessant.
Det legges vekt på en følelse av feiring.
Det er en mørk motsetning mellom at noen dør,
så er det også en følelse av feiring, folk som feirer.
Jeg føler meg glad.
Dette er så irriterende.
Jeg ser musikalske referanser, og vi er på bar.
Det ligger noe mer bak.
-Ja. -Humøret passer ikke til dødsfallet.
-Det ble spilt musikk. Det stemmer helt. -Det skjedde plutselig.
Musikk var hennes greie.
Hun elsket countrymusikk.
Hun elsket å danse og synge med.
-Ja. -Ja.
Dette er rart.
Er det et navn på "C" eller "K" knyttet til henne?
Jeg hører en sterk "K"-lyd.
Hva het hun?
-Chrissy. -Akkurat.
Hvem var hun for dere?
Vi var i samme studentforening, derav ordensbåndene.
Jeg visste ikke hva det var. Brukes de etter uteksaminering?
-Jeg ble ikke ferdig på college. -Ja.
Vi gikk på samme handelsskole. Dette er studentforeningens bånd.
-Det er en anerkjennelse. -Greit.
Vi hadde dem på det siste bildet vi tok med henne.
-Ja. -Jeg elsker det.
-Hun var ei kul jente. -Ja.
Fantastisk venn. Morsom energi.
Morsom, men ærlig, selv når du ikke ville høre det.
-Ja. -Hun hadde en god tilstedeværelse.
Det er veldig spesielt.
Rart. Det er en bokgreie.
Det er et interessant symbol.
Vet dere noe om den første dagen i en måned?
Hun skal hedres på et vis, og jeg ser noe som likner på en plakett,
så jeg prøver å finne de riktige ordene.
Skrevet i stein på et vis. Det føles som det…
Husk at jeg sier dette.
Noen har vurdert å plante et tre til minne om henne,
eller skal plante et tre, og det er stort.
Det er en seremoni. Jeg ser at man graver i jorda og alt.
Høres ikke det kjent ut?
-Det høres veldig kjent ut. -Gjør det?
Det er en følelse av stolthet rundt det. Det er en stor anerkjennelse.
Jeg føler mer. Jeg får gåsehud.
Jeg ser masse mennesker som løper.
Det er mye frykt knyttet til det som skjedde.
Når det gjelder å få legehjelp, ser jeg et stort, rødt kryss.
Når det skjer, betyr det at det tok lang tid
i forhold til alvorlighetsgraden.
-Knyttet til da politiet kom. -Ett hundre prosent.
Det tok lang tid.
Jeg fortsetter litt til.
Dette er vanskelig å forklare, men symbolene jeg ser…
Jeg går fra opp til ned.
Det føles som jeg er høyt, og så lavt.
-Fysisk sett. -Ja.
-Det rimer.
-Greit. Bra. -Ja.
Jeg får følelsen av lyd som rikosjetterer.
Dette er rart, men det var en greie hvor lyd…
Jeg vet ikke hvor dette kommer fra.
-Bare sånn kan det beskrives. -Ja.
Jeg får en følelse av at jeg ikke vet hvor jeg skal se.
Det er som om jeg…
-Det er mye på gang. -Ja.
Hva skjedde?
Det var en konsert.
Det var en masseskyting.
-Alt du har sagt stemmer. -Ja.
Vi fortsetter dekningen av den grusomme skytingen i Las Vegas.
Den dødeligste i amerikansk historie.
En bevæpnet mann åpnet ild
like etter klokka ti i går kveld
fra 32. etasje
av Mandalay Bay Hotel i Las Vegas, og skjøt med automatgevær.
Mange løp og var forvirret.
Betjent, Mandalay Bay, halvveis opp.
Skuddene kommer fra Mandalay Bay, halvveis opp.
Responsen var forsinket.
Løp! Skuddene kommer derfra! Løp den veien!
Løp! Den veien!
Sekstien personer døde, men jeg tror nesten 500 ble skadd.
Det er minnesmerker på flere steder.
-Det finnes en plakett allerede. -Det var det jeg tenkte på.
Folk hadde det gøy på konserten,
og la igjen mange ting da de løp.
Nå er det stille på grunn av denne tragiske hendelsen.
Har dere spørsmål angående denne personen?
-Går det bra? -Ja.
-Gikk det greit? Jeg vet ikke. -Ja.
-Ikke sant? -Selvsagt.
Måten jeg oppfatter henne på… Det skjedde så raskt.
Hun avgir en følelse av aksept og fred.
Jeg må fremheve at hun avgir mye glede.
-En overveldende følelse av fred. -Så utrolig.
-Det er ikke… -Det er trøstende.
Det forandrer ikke det som skjedde.
-Ja. -Takk for at dere delte det.
Jeg vet at det er vanskelig å snakke om.
Nå forstår jeg hvorfor det føltes så rart, fordi det er ikke en vanlig situasjon.
Jeg håper dette gir økt bevissthet rundt våpenvold.
-Jeg også. -Fordi…
Jeg kan ikke si det ofte nok. De vil ikke at døden skal definere livet.
Med måten hun døde på er det mulig å skape bevissthet rundt noe større.
Det vil hjelpe mange.
-Tusen takk. -Ingen årsak.
Kan du gi oss neste ukes lottotall før du går?
-De står i denne boka. -Gjør de?
-Ser dere dem… -Legg den igjen. Ikke si det høyt.
-Må dere bli med meg. -Det går bra.
Ikke sant.
-Dere kan ta en drink her. -Kanskje.
-Ha det! -Håper resten av dagen blir fin. Ha det!
Det var fint å få en bekreftelse
på at hun fortsatt stråler.
Hun danser rundt.
-Det var det jeg ville høre. -Ja.
Det var en studievenninne
som døde i skytingen i Las Vegas.
Jeg hadde en følelse av beruselse på vei hit.
-Folk drakk mye. -Fordi du sa…
Du sa: "Ikke klar i hodet."
-Du var usikker. -Ja.
Da jeg satt der, følte jeg at hun hadde drukket.
Hun viste deg hvordan det var…
-Å være der. -…å være der, der og da.
Jøss.
Jeg er fascinert av tanken
på hvordan jeg kan utføre det jeg gjør hver dag.
Jeg rabler i jobben min.
Sånn får jeg kontakt.
Hvis jeg kan ha et sted å gå til før lesninger
som kanskje kan gi meg tydeligere inntrykk,
så må jeg prøve det.
Jeg bygget et psykomanteum med faren min.
Skal vi se hva vi har her.
-Det nærmer seg. -Hva var det?
Så maskulint. Masse testosteron.
Psykomanteum er basert på en gammel prosess
for kommunikasjon med høyere makter,
og dateres til begravelsesplasser i gamle Hellas.
Steder hvor sørgende dro for å få kontakt med avdøde.
Tanken er at du går inn i et rom.
På den tiden var det vanligvis under bakken, i huler,
og det var helt mørkt.
Det åpnet for opplevelser
hvor de så og følte ting de vanligvis ikke kunne.
Psykomanteet etterligner det på en mer moderne måte.
Prosessen er at man er i rommet i 45 minutter til en time
og ser inn i et speil.
Speilet står slik at det ikke gjenspeiler ditt eget speilbilde.
De fleste ser inntrykk. Av og til farger, av og til symboler.
Av og til vil folk se ansikter
og folk de en gang har kjent, og av og til folk de ikke kjenner.
I min jobb som medium føles det naturlig
å gå inn og se hva jeg kan få ut av det,
og om det er annerledes enn det vanlige personer vil motta.
De første ti, 15 minuttene
følte jeg ikke stort, internt eller eksternt.
Jeg så ingenting.
Etter hvert ble det faktisk litt overveldende.
Noe tok meg på skulderen.
Jeg så en hånd i speilet.
Det var en kvinne med en føflekk over leppen.
Rart.
Det var en referanse til Hellas.
Jeg så ordet "Hellas" i hvite bokstaver.
Jeg følte en bestefarfigur,
og så en mann med brunt hår som var lenger.
-Ung eller gammel? -Ung. Yngre mann.
Levende, ikke død.
Det var rart. Jeg forventet å se døde.
Jeg så levende personer.
Under lesninger snakker jeg om både levende og døde.
Som medium snakker jeg med døde.
Ofte involverer budskapet levende.
Folk som er her.
Ved å kommunisere med den andre siden,
får jeg ofte informasjon om folk som lever.
Hvordan de har det, hva de gjør, hva de har gjort, problemer de har.
Det er også viktige budskap. Det må ikke komme fra den andre siden.
Det var en opplevelse. Det nærmeste dop jeg kommer,
for å være ærlig. Jeg er ganske kjedelig.
Nå vet jeg at psykomanteet kan indusere interne visjoner.
Det forventet jeg ikke.
Jeg forventet at jeg skulle se ting i speilet foran meg,
men det fungerer som enn kanal for å skape en sinnstilstand
hvor man er mer mottagelig.
-Hallo! -Hallo! Fint å se dere!
Jeg heter Tyler. Står til?
-Hyggelig. -Hyggelig.
-Bra. -Takk for at jeg fikk komme. Så vakkert.
-Takk for invitasjonen. -Så klart.
-Nå er det ikke lenger en drøm… -Jeg vet.
…å ha en lesning med deg. Jeg så deg i drømmene mine.
Det var et forvarsel.
-Skjebnebestemt. -Ja.
Jeg må fortelle noe. I går kveld testet jeg ut et rom
hvor jeg mediterer og får kontakt.
-Ja vel. -Jeg visste ikke at jeg skulle treffe deg.
Jeg så en referanse til en gresk mann, og jeg så langt, lekkert brunt hår.
-Mener du det? -Ja.
Dette var skjebnebestemt.
Jeg får gåsehud av å snakke om det. Jeg gleder meg.
Jeg mottar mye allerede, så jeg starter med det.
Har dere noen felles, eller er dere separat?
-Jeg kjenner dem, men de er separat. -Greit.
De kjenner ikke hverandre.
Produsenten sa jeg kunne ta med én person, og jeg sa: "Jeg kan ikke velge.
Jeg har allerede sagt det til henne.
Jeg kan ikke ta med noen andre. Det er veldig viktig," sa jeg.
Dagen etter ringe produsenten og sa: "Du kan ta med deg to gjester."
Det hjelper. Jeg skal separere det jeg mottar.
-Har dere gjenstander? -Ja.
Legg dem frem på bordet.
Perfekt. Jeg legger den der.
-Jeg tar disse først. -Disse? Greit.
-Så får vi se hva som kommer. -Greit.
Greit.
Har du en tilknytning til mars?
-Bursdager? -Jeg har bursdag i mars.
-Greit. Tilfeldig. -Ja.
Jeg skjønner.
Kjenner du en Christos?
-Christos? Ja. -Hvem er det?
Det er faren min.
-Faren din? -Det er så rart.
-Ja, det er skummelt. -Den samtalen er så rar.
Interessant. Jeg fortsetter bare.
Jeg får kontakt med en morsfigur, men hun er for en av dere.
Jeg kan beskrive henne som den største morsfiguren i verden.
Jeg vet ikke hvorfor det er stå sterkt.
Sånn. Greit.
Er noen av dere knyttet til New York?
-Sa du New York? -Ja.
Ikke New York City.
-Riktig. Staten New York. -Greit.
Dette er interessant. Hun viser til mange kvinner som er knyttet til henne.
Det pleier å bety at noen har flere døtre, at det er to eller tre jenter i familien.
Jeg føler mye østrogen.
-Akkurat. -Sterke kvinner.
-Hadde hun barn? -Ja.
-Hadde hun jenter? -Ja.
Det må ha vært minst to eller tre.
-Hvor mange? To? -Ja.
-Hun har en som hun fødte. -Akkurat.
Og hun adopterte en.
Det elsker jeg. Akkurat.
Rart.
Hun gir inntrykk av at hun var fornøyd med livets lengde.
Det som skjedde, er interessant.
Noen hadde stor geografisk avstand til henne da hun døde.
-De fikk bare høre at hun var død. -Hva?
-Herregud. -Så rart.
Hun sier: "Det er greit."
Jeg får en veldig direkte følelse
av: "Det er greit. Folk må ikke være der."
-Det er helt sant. -Det er noe som…
La meg se hva dette er.
Hun nevner at hun døde,
men noen kunne ikke være der.
Hvor var du og hvor var hun da hun døde?
-I Neuilly i Frankrike. -Dere var sammen?
-Sammen. -Akkurat.
Var det noen av barna hennes som ikke var der? Rakk de seg ikke dit?
-Ingen av barna var der. -Greit.
-Hun ville ha det sånn. -Ja.
Greit. Vi har det.
Det er rart.
Dette vil høres rart ut, men er det en forbindelse…
Jeg får følelsen av berømthet.
Når jeg får det,
er det enden at noen er velkjent eller knyttet til kjendiser,
eller knyttet til en ikonisk historisk figur
eller… dere skjønner hva jeg mener.
Det stemmer.
-En storslått livsstil. -Ja.
Det føles kongelig. Sånn vil jeg beskrive det.
Det stemmer.
Enten så er noen i slekt med… Jeg tar det litt lenger.
Enten møtte hun og kjente kongelige, eller noe i den duren.
Jeg får ikke følelsen av TV-kjendiser.
Jeg snakker dignitarer, folk med høy status.
Det er en interessant referanse, og dette stemmer kanskje ikke,
men det er en Ruth.
-Kjenner du navnet Ruth? -Ja.
-Vet du hvem Ruth er? -Ja.
Tuller du med meg?
Jeg må fremheve Ruth. En svært interessant dame.
Hun var visst en sterk person.
-Det skal du vite. -Hun har blitt kalt det før.
-Det tror jeg på. -Hun var kjent for det.
Jeg lurer på hvem mamma er.
Hun var som mora mi, bestemora mi, min beste venn,
og jeg lærte så mye av henne.
-Du er veldig ung. -Ja.
Du vet det kanskje ikke.
-Dette er henne. -Hva?
-Ja. -Hva?
Tuller du med meg? Jøss!
Tekst: Mari Hegstad Rowland