TYLER HENRY ER ET AV VERDENS MEST ANERKJENTE MEDIER
MED OVER 300 000 PÅ VENTELISTE.
PERSONENE I DENNE SERIEN ER VALGT UT FRA DEN LISTEN.
TYLER VET IKKE HVEM HAN SKAL LESE.
EN NETFLIX-SERIE
Hei, Tyler!
Jeg har kaffen din.
-Hei. -God morgen.
God morgen, Tyler.
-Hvordan går det? -Står til?
-Bra. Du har kaffe. -Du får godsakene dine.
-Takk. -Går det bra?
-Ja. Jeg skal gjøre meg klar. -Greit.
-Jeg skal gå så du kan slappe av litt. -Greit.
Jeg tok frem kort for å se hva lesningen handler om.
-Jaså? -Ja.
-Hva tror du? -Vil du se?
-Ja. -Kom hit.
Unnskyld.
Jeg pleier ikke å bruke tarotkort,
men av og til, når jeg trenger hjelp eller føler meg sliten,
blir det enklere å se det jeg vil motta.
Jeg fikk Stavenes dronning, og det betyr at de har en død mor.
Jøss.
Jeg ser referanser til barn,
så det er en mor-datter-situasjon.
Dette tyder på at det var en viss bevissthet før dødsfallet.
-Ja vel. -Det var ikke sjokkerende.
Hovedvekten er på Stavenes dronning.
Jeg tror det er en lesning for en mor som har gått bort.
Vet vi hva jeg skal ha på i dag?
Ja. Har du på chonies?
"Chonies"? Jeg har på truser.
-Brookies heter det på nederlandsk. -Truser. Blondetrusene mine.
Dere må betale mer for denne scenen. Straks tilbake. Jeg må skifte.
Skal vi vedde på at det er ei mor?
-Hva er innsatsen? -Jeg vet ikke.
-En middag med meg? -Nei.
-Blant folk? -Nei.
Nei? Vi får se.
Jeg har lyst på hummer.
-Jeg konsentrerer meg. -Greit.
-Jeg mottar ting. -Greit.
Jeg har en…
-Få høre. -Noe du har på skjorten.
-Ok. -For gamle damer.
-En brosje. -Sikkert en slags brosje.
-Ok. -Jeg føler meg gammel og tynn.
Det nevnes en operasjon.
Det blir verre og verre etter den.
KAPITTEL FIRE JEG SER IKKE DØDE
Hallo.
-Hei! -Hei, Tyler.
Hvordan går det?
-Bra, takk. -For en søting!
-Ja. -Hvordan går det.
-Tyler. Hyggelig. -Adell. Hyggelig å treffe deg.
-Dette er Victor. -Hvordan går det, Victor? Nydelig.
-Vi har vennen vår her. -Ja. Kom igjen, kompis.
Jobben min som medium
er å fortelle hva jeg mottar. Jeg har fokus på detaljer
og informasjon jeg ikke kunne ha visst om på andre måter.
Jeg ser ikke døde folk som går rundt. Det hadde vært skummelt.
Av og til får jeg kontakt med noen med beskjeder til noen som lever.
Vær åpen, fordi jeg kan få kontakt med hvem som helst.
-Ok. -Har du med deg en gjenstand?
Ja.
Flott.
Greit.
Adell.
Greit.
Adell.
Uavhengig av gjenstandene, så vil jeg prate om familien,
folk du kjenner. Jeg får kontakt med ei dame
som må ha blitt veldig gammel.
Når vi snakker på besteforeldrenivå,
har du noen kvinnelige familiemedlemmer som ble veldig gamle?
Jeg vet ikke hva veldig gammel er.
Ja. Hvem er denne personen?
Rart. Det kan være knyttet til stedet her.
Dette stedet har en annen følelse enn energien din.
Dette er et hus.
Er det ikke ditt hus?
-Nei. -Ikke ditt. Fordi jeg er ikke…
-Husets energi føles annerledes. -Ja.
Huset tilhører Michelle, en venn av meg.
Hun har en fredelig og beroligende hage.
Akkurat.
Kanskje personen ikke er knyttet til deg.
Jeg fortsetter.
Jeg har en referanse til et tidlig dødsfall,
og det gjelder en mann.
Når noen dør som 75- eller 85-åring,
-så er det normalt. -Ja.
Mannen jeg snakker om døde før det,
og han levde ikke et helt liv.
-Er det en mann knyttet til disse? -Ja.
-Hvor gammel var han da han døde? -To dager før han fylte 15.
Femten. Han er glad for at du er her, for han avgir en følelse av lettelse.
Han ville ha kontakt med deg. Han tar opp et par ting.
Greit. Rart.
Han nevner "den eneste ene".
Jeg pleide å si det til ham.
-Ja. -Han la igjen lapper til meg,
og jeg til ham. Du vet, klistrelapper?
-Ja. -Det var hans greie…
-Jeg skrev: "Fra den eneste ene." -Ja.
Han viser meg akademiske ting.
Han føles annerledes enn andre barn.
Han gir meg følelsen av at han var et geni.
Jeg føler at jeg allerede som ung tenker: "Hva skal jeg gjøre?
Hvilken skole skal…" Det er en lidenskap.
-Ja. -Stemmer det?
Ja. Han kom til meg da han var ni, og sa: "Mamma, jeg skal gå på Yale."
-Han ville bli ingeniør. -Ja.
-Hva het sønnen din? -Tomari.
-Tomari Alijah.
Jeg prøver å få ham til å snakke om hva som skjedde.
Jeg skal understreke det.
Vi får se om det hjelper. Dette er rart.
Var du borte fra ham da han døde?
-Ja. Han var i utlandet. -Greit.
-Jeg skjønner. Han var i et annet… -Land.
Uten å si for mye, var han sammen med noen da han døde?
Ja.
Det føles som om reaksjonene rundt ham var litt umodne.
Som måten barn reagerer på når noe ille skjer.
Var personene rundt ham yngre?
Ja.
Han gir meg følelsen av folk som løper.
Når jeg ser det, pleier det å bety:
"Jeg er her," og så folk som løper unna
og ikke vil være der. Vet du om noen stakk av?
-Ja. -Det føles som jeg…
-Alle sammen. -Alle sammen? Akkurat.
-Så leit. -Ja.
Det føles som om de ikke visste hva de skulle gjøre.
-Alle løper i ulike retninger. -De dro tilbake dagen etter.
Herregud, dagen etter.
Så leit.
Det føles som om jeg snapper etter pusten. Jeg vet ikke hva dette er.
Det føles som når du får pusten slått ut av deg.
Jeg kan ikke…
…trekke pust inn i lungene og puste ut.
-Hadde han problemer med å puste? -Ja.
Nå kan du kanskje fortelle meg hva som skjedde.
Han druknet.
-Druknet han? -Ja.
Ja.
En skoletur ble katastrofal da en tenåring døde.
Tomari var på Cobb highschools årlige tur til Belize.
Elevene hadde nettopp landet.
Før de dro til hotellet,
stoppet de ved Sibunelven.
Tomari hadde et GoPro-kamera som filmet alt,
også drukningen hans.
Jeg ble fortalt at ingen så det som skjedde med Tomari,
men på kameraet så jeg minst 15 personer som så på ham.
Når du ser på videoen, føles det som om
du ser gjennom hans øyne. Det var her,
og man ser alt han gjorde.
Jeg så at han ba om hjelp. At han ropte på hjelp. "Hjelp!"
Han tok på noen to ganger, og de dyttet bort hånden hans.
De trengte bare å rekke ut hånden, men de gjorde ikke det.
Ja.
Og ingen sa noe.
Ungdommene sa ingenting til de voksne.
-Ja. -Men de voksne savnet ham ikke.
De merket ikke at han var borte, så de dro til stedet de skulle bo
før de la merke til det.
Måten dette ble håndtert på,
fikk meg til å føle
at livet til sønnen min ikke ble verdsatt.
Jeg får lyst til å si: "Han var virkelig spesiell."
Kanskje ikke for dere, men…
For meg var han… Han bare…
Han snakker om ansvar, og jeg…
Noen burde tatt ansvar for dette, men det skjedde ikke.
-Og jeg tror ikke det vil skje. -Nettopp.
Det er frustrerende. Sett bort i fra andres reaksjoner,
så er det større enn de som var der den dagen.
Det er så frustrerende.
Han vil at du skal vite at han ikke er sint på de som dro.
De som burde ha gjort noe.
-Akkurat. -Han vil ikke at du skal være sint.
Han føler at du har livet foran deg og vil oppleve mange positive ting.
Han vil ikke at hans død skal definere livet hans.
-Greit. -Du vet.
Han har det bra.
Det er godt å vite.
Før lesningen
føltes det som jeg ikke visste noe
om hva som hadde skjedd med Tomari siden han døde.
Det er en stor trøst å få den bekreftelsen.
Det føles som jeg kommuniserte med sønnen min i dag.
Jeg må fortelle deg noe.
-Kom med det. -Det var overveldende.
Greit.
Jeg må si det. Kjenner du eieren av huset?
Nei, det tilhører vennen hennes.
Under lesningen fikk jeg kontakt med noen
knyttet til dette huset. En som ble veldig gammel
og som jeg følte i bilen på vei hit.
Jeg er overbevist om at mora til huseieren er død.
Mora prøvde å komme gjennom rett foran den lille boden.
Denne damen gir ikke opp.
Hun tar kontakt. Hun har en kort beskjed, men den er viktig.
Greit. Lisa,
be damen som eier huset om å komme ut.
Og gå mot oppkjørselen. Jose, bli med meg. Vi tar med de to kameraene.
-Vi ba damen om å komme ut. -Greit.
-Hun har på seg munnbind. -Bra.
Vi holder avstand.
Ja. Hei! Hvordan går det?
-Kjempebra. -Bra.
Jeg beundrer deg.
-Jeg har stor tro på alt dette. -Takk.
Jeg leste noen her, og da jeg prøvde å få kontakt for henne,
fikk jeg kontakt med en flott, liten kvinne knyttet til deg.
Det er rart. Hun er så søt.
-Hun føltes tynn da hun døde, gammel. -Ja.
-Hun ville ta kontakt med datteren sin. -Det er mamma.
Hun ville at du skulle vite det.
-Ser du den boden? -Ja!
Da jeg gikk forbi, var hun…
Hun sto der og ble tatt bilde av!
Hun viste meg bijouteri.
Jeg vet ikke om hun likte bijouteri,
men det virker som hun var kjempeflott.
Hun elsket smykker som var litt skrikende og billige,
men hun elsket dem. Du har helt rett.
Hun viste meg masse M-er. Ulike…
Jeg heter Michelle, og sønnene mine heter Michael og Matthew.
Nettopp. Det var så gøy,
for hun var så strålende og stolt av noe sønnen din har gjort.
-Hun var så glad. -Herregud!
Hun ga meg en følelse av at hun ble operert,
og at det ble starten på slutten.
-Eller andre ting. -Ja!
Operasjonen var veldig overraskende.
Vi måtte. Hun hadde dødd uten den.
Vi håpet at den skulle hjelpe henne, men det gikk bare åtte uker.
Hun avgir en følelse av fred knyttet til bortgangen.
Det føles som operasjonen var katalysatoren.
-Den satte det i gang. -Det gikk nedover etter det.
Hun var så søt og flott. Hun er med deg, og hun har det bra.
-Gud. -Hun er skjønn.
-Jeg vil ta henne med hjem. -Hun er skjønn.
-Tusen takk. -Jeg elsker det.
-Takk! Ha det! -Ha en fin dag.
Jeg vant veddemålet.
-Gjorde du? -En mor tok kontakt.
Ikke for klienten, men vennen i huset.
-Herregud. -Det er en del av jobben.
-Du skylder meg ti dollar. -Kjære vene.
-Jeg er klar. -Da drar vi.
Jeg har ikke sett onkel og tante på lenge. Jeg er ikke i Hanford ofte.
Det fremkaller ikke gode minner.
-Jeg håper de har svar. -Ja.
Eller kan dele sitt perspektiv.
Jeg prøver å finne ut mer om hva som skjedde med mammas familie.
Det vi fant ut om mamma,
at Stella hadde fått tak i mamma på et vis,
på et tidspunkt. Jeg skjønner ikke hvorfor…
Jeg vet bare at hun dro til Louisiana.
Hun kom tilbake med Theresa.
-Vi antok at hun hadde født Theresa. -Ja.
-Hun var søsteren vår. -Ja.
Theresa tok en prøve, og det viste seg
at mamma ikke var mora hennes.
Pete og jeg ble sjokkerte, fordi…
Du vokser opp med en… Hun er søsteren vår.
Det er rart, for vi vokste opp sammen, og Theresa er hvit.
Vi tenkte aldri over det.
Theresa ble født. Mamma var sammen med en hvit mann,
så jeg mistenkte ingenting. Det var ikke mistenkelig.
Hun hadde et motiv for å ta henne, men hun sa aldri hva det var.
Vi visste det ikke.
Hun var aldri med på arrangementer på skolen.
-Vi var aldri hos tannlegen eller legen. -Ingenting.
Jeg beskyttet Theresa, for hun var lillesøsteren min.
-Hvem beskyttet deg? -Felicia.
Ja, Felicia…
Felicia beskyttet meg.
Hun var der. Hadde ikke Felicia vært der, ville ikke jeg vært her.
Med alt du har vært gjennom…
Jeg har tenkt på det og prøvd å forstå.
Når var det livet ditt endret seg?
Jeg tror det var da jeg…
Da jeg havnet i fengsel.
DA THERESA VAR 13 ÅR, BLE STELLA DØMT FOR DRAPET PÅ EIERNE AV FOWLER MOTEL.
PETER, 18, BLE OGSÅ SATT I FENGSEL SOM MEDSKYLDIG.
Jeg hadde så mye bra på gang.
Jeg ville bli politibetjent.
Det første året skrev jeg ut bøter
og jobbet på fotballkamper.
Jeg elsket det. Jeg hadde vært 18 år i noen måneder
da mora mi tok fra meg fremtiden og det jeg ønsket meg.
Drømmen min var å bli politi, stifte en familie,
pensjonere meg og nyte…
Nyte barnebarna.
MRS. STELLA NESTLE FUNNET SKYLDIG I DOBBELTDRAP
18-ÅRING HJELPER MORA MED Å BEGRAVE LIK
MOR OG SØNN FENGSLET FOR DOBBELTDRAPENE PÅ FOWLER MOTEL
Kanskje hjelper det Peter å dra på motellet.
Jeg håper at det kan hjelpe ham med å få alt på avstand.
Det kan få frem nye ting gjennom nye øyne.
PETER HAR IKKE VÆRT PÅ ÅSTEDET FOR DRAPENE PÅ 44 ÅR.
Jeg har lurt på hvordan det ville vært å komme hit.
Det var her drapene skjedde. Jeg er veldig nervøs.
Dette stedet forandret hele familien for alltid.
Det ga ringvirkninger for flere generasjoner.
Folk visste hvem bestemor var, og jeg ble mobbet for det.
Folk sa: "Bestemora di er en morder."
Mange grusomme ting.
Dette er helt klart stedet.
Under oppveksten hadde jeg mareritt om en enetasjes bygning,
og jeg hørte grusomme lyder fra et rom.
Det var traumatiserende som barn.
Motellet ligner på det jeg så i marerittene mine.
Jeg føler meg mer og mer ør.
Hvis det er så intenst for meg, må det være verre for Peter.
-Jøsses. -Jøss.
Jøss.
Her er det. Det var her alt skjedde.
Jøss.
Jeg lå hjemme og sov da mora mi ringte meg.
Hun ba meg om å komme til Fowler,
der mamma jobbet.
Hun sa at hun ville vise meg noe.
-Og… -Var det sånn hun sa det?
-"Jeg må vise deg noe?" -Som om det ikke var noe.
Kjære vene.
Rett ved siden av kontoret viste hun meg likene til John og Judy.
JUDY VAR EIEREN AV MOTELLET. JOHN VAR KJÆRESTEN HENNES.
De to likene var bundet på et bittelite rom.
Jeg så…
…blodet fra hodet, fra… akkurat her, og jeg så ansiktene deres.
Historien hennes var at fire meksikanere drepte John og Judy,
og at hvis jeg kontaktet politiet, ville de drepe meg og familien.
Så dro jeg og mamma likene
til baksiden, ett om gangen.
Jeg tror mammas plan var å drepe eierne og drive hotellet selv.
På mange måter, ja, det var to offer, men du var også et offer her.
Jeg stolte på henne. Du adlyder foreldrene dine.
Det står i Bibelen. Jeg visste ikke om noe annet.
Jeg godtok historien om at familien var i fare.
Jeg gjorde det jeg kunne for å beskytte familien min.
Er det noe du gjerne skulle sagt til dem?
Kommer du på noe?
Jeg ville sagt til John og Judy at jeg er lei for det,
for det som skjedde med dem, for de fortjente det ikke.
-Jeg greide meg, fordi jeg lever. -Ja.
-John og Judy hadde ikke et valg. -Ja.
Siden du får kontakt med den andre siden,
føler du noe?
Kanskje energien til John og Judy.
Det er mer en kulde, for å være ærlig.
Det er kjempekaldt. Men, ja.
Jeg har lurt på hvordan det ville være å komme hit,
og jeg tror ikke de stakkars menneskene som døde her
dveler ved dette stedet. De er langt unna.
Det er en lettelse at jeg ikke mottar noe.
Jeg vet ikke hva jeg ville ha gjort.
Ville jeg delt det eller holdt fast ved det?
Det ville gjort alt mer komplisert.
Jeg foretrekker å observere.
Det var uvirkelig for meg å høre det for første gang.
Dette har alltid vært en historie i familien,
men jeg har aldri hørt Peter fortelle om det før.
-Du vet det. -Vet du hva?
Dette stedet har alltid vært litt mytisk.
Jeg så det for meg som et monster.
Jeg skammet meg,
og jeg vet at mamma skammet seg over det som skjedde her, men…
Nå står jeg her, og jeg gir slipp på det. Jeg håper Peter også kan gi slipp på det.
Og mamma, og alle generasjonene som er berørt av det som skjedde her.
Det føles som jeg har vekket ting inni meg som jeg må…
Jeg bør sikkert gå til psykolog, men alt er veldig tungt.
Jeg må dra hjem og se på mamma, og jeg vil bare gråte for henne.
Det er mye som må bearbeides.
-Hvordan går det? -Jøss. Se på deg.
-Gi meg en klem. -Jeg er så stolt av deg, Tyler.
Jeg føler tristhet for alle involverte,
men jeg tror mamma er den som har bearbeidet det minst.
-Jeg er lei for det. -Jeg vet det.
I dag må ha vært en tung dag for deg.
Det er fortsatt hemmeligheter
som mamma sier hun skal fortelle når hun ligger for døden.
Jeg kan ikke se for meg hva det er, etter det jeg har hørt fra søsknene.
Han må ha følt seg så presset. Se for dere å være 18 år
og tro at livet skulle gå én vei.
Han manglet ikke bare foreldreveiledning,
Stella satte ham også i fare.
Vi ble forsømt på alle mulige måter,
og vi hadde aldri mat i huset.
Vi hadde aldri mat, og jeg skjønner ikke hvorfor.
Gwle jobbet alltid. Han var en drittsekk,
men han hadde jobb. Av og til to.
Ja.
Han jeg trodde var faren min,
pussig nok, så har vi de samme brune øynene.
Folk sa alltid: "Du ligner på faren din:"
Jeg hørte det hele tiden, så jeg trodde jeg var datteren hans.
Han var slem mot oss alle.
Jeg har "Obsessed" av Mariah Carey på hjernen.
Stemmen hennes er så irriterende, men jeg hører på musikken hennes.
-Jeg vet ikke hvorfor. -Du liker ikke…
Hun får alt porselenet til å knuse.
Jeg liker henne fordi jeg er homofil. Homofile må like Mariah Carey.
-Vi er skapt sånn. -Jaså?
Jeg tror hun står bak hormonene i livmora som gjør deg homofil.
De blir spredt rundt juletider.
Jeg elsker dette. Det er så legende.
Jeg kan bare sitte her. Hva?
-Tuller du med meg? -Hva?
-Hallo. -Ja.
-Jøss. -Står til?
-Bra. Hyggelig å treffe deg. -Hyggelig.
-Hyggelig å treffe deg. -Hyggelig.
-Takk for at jeg fikk komme. -Så sprøtt.
Jeg vil gjerne høre litt om hva som foregår.
Jeg har holdt dette hemmelig i over et år.
-Fantastisk. -Det har ikke vært lett.
Forventet du dette?
-Overhodet ikke. -Det er en overraskelse.
-Ja. En stor en. -Ja.
Jeg er så glad for å være her.
-Takk. -Ingen årsak.
Jeg skal bruke et minutt på å meditere,
så får vi se hva som kommer inn.
Det er en interessant person
som ikke føles som en slektning.
Personen er ikke i slekt med oss, men han er av betydning.
Jeg får følelsen av at personen er på samme nivå.
Hver gang jeg føler det, er det…
Er det familie, pleier det være bror eller fetter.
Hvis ikke kan det være en partner eller en venn,
og det føltes viktig fra jeg satte med ned, men så…
Det er interessant.
Jeg føler en tidlig død.
Det betyr noen som døde før de ble gamle.
Plutselig er jeg borte. Det skjedde raskt.
Jeg vil ikke beskrive det som en sykdom eller noe vi var forberedt på.
Er det noen som har dødd tidlig?
Jeg hadde en partner som døde tidlig.
I livet går vi gjennom mye forskjellig.
Da denne personen døde,
føles det som om alt var på rett kjøl, endelig, og jeg hører "endelig".
Det er litt merkelig.
Uten å avsløre for mye, kan du fortelle litt om det?
Det føles som jeg flakker.
Jeg var marinesoldat og stasjonert på Camp Lejeune.
Jeg bodde i Wilmington i Nord-Carolina.
-Carolina. -Jeg møtte en person.
Vi gikk godt overens.
Jeg må se på notatene mine, for på vei hit…
Jeg skal vise deg det. Jeg oppfattet "Caro"…
Ser du det? "Carolina"?
Det er interessant at du nevner "Carolina".
Ja, vi møttes der. Vi bodde der.
Vi fortsetter. Det er mer her.
Hva var fornavnet hans?
Fornavnet hans er Jamie.
-men han brukte mellomnavnet sitt. -Greit.
Mellomnavnet er Duwyann.
Jeg skulle spørre om noen ble kalt "J".
Det føltes feil. Så skrev jeg "J-A,"
"J-A-M" her. Derfor var jeg forvirret.
De på den andre siden kommuniserer på sin måte.
Noen er enkle å forstå, andre ikke.
Vi fortsetter bare.
Jeg føler hele tiden
at han ikke ville traumatisere de rundt seg da han døde.
Det er tydelig. Vent litt. Det er noe med dette.
"Jeg vil ikke…"
Du vet når man har et siste minne om noen som man aldri glemmer,
og det er det eneste man tenker på.
Han gir meg følelsen av: "Jeg var mer enn det."
Båndet, kjærligheten. Jeg vil ikke at tiden vår sammen
skal være definert av et grusomt mentalt bilde, er eneste måte
å beskrive det på.
Jeg må gå litt dypere, selv om det gjør vondt.
Noe sprekker.
Det er vanskelig å sette ord på dette.
Vet du om noe sprakk?
Det var bursdagen min.
Vi lå ved bassenget til leilighetskomplekset
som vi nettopp hadde flyttet inn i.
Han solte seg på solsenga.
Han sa: "Noe er ute etter meg."
Jeg sa: "Hva?"
Vi lo, og jeg lå ved siden av ham.
Det kom et vindkast,
og parasollen, eikene,
den falt på oss begge, og den boret seg gjennom hodet hans.
Den gikk gjennom den mykeste delen,
etter det jeg ble fortalt. Hjernens mykeste del.
Så leit.
Han døde dagen etter.
Så leit. Det var virkelig et merkelig uhell.
-Jeg har så vondt av deg. -Ja.
Det gjør vondt å snakke om det.
Så leit at du måtte se og gå gjennom dette,
fordi det er noe her som føles…
Følelsene mine.
De vet at dette sjelden skjer. Følelsene mine kommer i veien.
Dette er en sånn gang hvor jeg vil snakke med deg igjen,
fordi jeg har ikke fått ut alt i dag.
Vi skal snakkes igjen. Det skal jeg sørge for.
Får jeg gi deg en klem?
Dette var en vanskelig en.
Jeg fikk ikke like dyp kontakt som jeg vanligvis får,
fordi mine egne følelser kom til overflaten.
Jeg vet ikke om det skyldes det homofile aspektet,
at jeg kjente meg igjen i det. Når jeg leser de som har mistet barn,
er det tragisk, men jeg kan ikke relatere til det.
Nå tenkte jeg på Clint hele tiden.
Jeg tenkte på det han har vært gjennom.
Jeg kan ikke se for meg å miste en du elsker på den måten,
og det påvirket meg virkelig. Så, jeg bare…
Det var vanskelig.
-Hei! -Hei, hvordan går det?
-Bra. Og du? -Bra. Er du ledig?
Jeg sitter bare her.
Så fint. Jeg ville bare ringe og si at jeg elsker deg.
Jeg hadde en lesning med en mann hvis partner døde i en merkelig ulykke.
Jeg gråt hele tiden, og jeg gråter aldri under lesninger.
De satt ute ved et basseng.
Partneren sa: "Jeg tror noe er ute etter meg."
Han sa: "Hva mener du?"
Plutselig kom det et vindkast som blåste parasollen over dem
ned på ham, og parasollstangen
gikk gjennom hodet hans og ut bakhodet.
Han så at det skjedde.
Dette var i 2008, så de kunne ikke gifte seg.
Han var i slutten av 20-årene.
Jeg gråt hele tiden og tenkte på
at ingenting er garantert, og det påvirket meg emosjonelt.
Jeg vet at dette er en rar samtale, men jeg elsker deg.
Jeg måtte si det. Jeg gleder meg til å se deg,
og du er den beste.
Greit. Jeg elsker deg. Vi snakkes snart.
-Vi snakkes. -Ja. Ha det.
-Jeg er glad for at jeg er her med deg. -Jeg også.
Det er fint å slappe av litt før vi legger ut på reise.
Ja. Det er fint å dra til et av favorittstedene våre.
Ja.
-Er du klar? -Leggene er klare. Du har sett dem.
Steinbukken er laget for fjellet.
-Bukkebein. -Jeg har bukkebein.
-Pass på steinen. -Det hadde vært dramatisk.
-Vi går ut på denne kanten. -Ja, mottatt.
Se for deg at jeg dør av et fall fra et fjell.
"Det var helt uventet."
Vi kunne ikke valgt en bedre dag.
-Ja. Det er så vakkert. -"Kommer han til å fri"?
-"Er det derfor vi er her?" -"Fri?"
-Jeg vil ha en flashmob. -En flashmob.
Det ville vært den verste måten å fri på.
På en restaurant er nummer én. Flashmob er nummer to.
-Jeg spør ikke. -Nei.
-Jeg forventer at du spør. -Greit.
Ikke noe press.
-Når vil du at det skal skje? -Ikke noe press.
Ser du for deg ditt livs kjærlighet når du lukker øynene?
På en hest? Jeg vet ikke hvorfor. Ser du for deg at jeg går ned på knær?
-Alt det der? -Nei.
Nei? Hva heter det når man gifter seg spontant?
-Du har et hastebryllup. Det heter… -Jeg vet hva du mener.
Ånder, hjelp meg. Vi skal rømme.
-Rømming. Ja. -Det stemmer.
Da jeg var 27 år gammel, ble livet mitt forandret.
Jeg mistet en som sto meg nær.
Jeg vil finne ut hva som skjedde.
Jeg vil ha svar.
Jeg vil ha rettferdighet før mora mi går bort uten å ha fått svar.
Jeg vil ha rettferdighet for familien.
Jeg vil vite hvem som drepte broren min.
Hallo! Jeg heter Tyler. Hyggelig å treffe deg.
-Hyggelig. -Hyggelig.
-For et vakkert sted! -Det er nydelig.
Jeg mente ikke å begynne å gråte med en gang.
Det går bra. Jeg er så glad for at jeg er her.
Dette er helt utrolig.
Jeg gleder meg.
-I dag kan hvem som helst ta kontakt. -Greit.
Jeg håper vi får kontakt med den du håper på.
-Forhåpentligvis. -Jeg har mottatt mye,
så vi skal snakke om det også.
-Det hjelper. -Jøss.
-Jeg jobber med gjenstander. -Ja.
-Har du noen med deg? -Ja.
-Den er stor. -Det går bra. Ikke noe problem.
-Før vi starter, hva heter du? -Tamara.
Det er alt jeg trenger. Tamara.
Da har jeg noe å fokusere på.
Jeg holder hånda på den.
Jeg vil starte med en mann.
Før jeg kom hit, følte jeg en mannlig jevnaldrende.
Hver gang det skjer,
betyr det noen som har dødd for tidlig, som skulle ha levd lenger.
Han var sammen med en eldre mann
som jeg også må snakke om. De tar kontakt sammen.
Den ene hadde en mer passende alder da han døde.
Han er sammen med en som døde tidlig.
De er knyttet til gjenstanden.
Interessant.
Jeg får mange detaljer. Jeg forteller etter hvert.
De ber meg legge vekt på alt du har måttet gjøre alene,
som om hele verdens byrde er på deg siden du har gjort alt alene.
De sier at du ikke er alene.
De er opptatt av ditt velvære, og de vil at du skal ha det bra.
Vanligvis når folk kommer sammen,
er de knyttet til hverandre.
Jeg vet ikke hvorfor, men vi skal se på det. Et øyeblikk.
Jeg har en yngre mann som døde for tidlig, og en eldre mann sammen med ham.
Jeg vet ikke om han hadde en farsfigur, men de hører sammen.
De ber meg om å si at de er sammen.
Det er visst viktig, og alt er bra.
Jeg prøver å skille dem ad, men de kommer sammen.
Jeg skal finne ut hvem den andre er.
-Mistet han en farsfigur… -Pappa.
Akkurat. Vi har en bror
og så pappa, det er mitt området.
Var det de du ville høre fra i dag?
-Ja. -Greit.
De gir meg symbolet for "avskjed,"
men de fikk ikke avskjeden vi fortjener.
Stemmer det at vi ikke kunne si farvel?
-Han kunne ikke snakke. -Greit.
Det gir meg…
Jeg prøver å finne ut hva som skjedde. Han viser meg at
flere deler av kroppen begynte å svikte.
Faren min døde i oktober i 2019.
-Hva døde han av? -Du sa hva han døde av.
Du har rett. Organene sviktet. Faren min drakk veldig mye.
Akkurat. Han nevnte at det var en samtale i rommet hans
som virker å være sensitiv å ha foran andre.
-Jeg vet ikke hva det er. Vet du… -Det var det som skjedde.
Jeg og tanta mi skulle snakke om vi skulle forlenge livet hans
eller koble fra respiratoren.
Tanta mi sa: "Vi snakker ikke om det foran faren din."
-Akkurat. -"Han hører oss."
Vi gikk ut av rommet for å snakke om det.
-Det visste han. -Jøss.
Han hørte det og visste det, og det var greit for ham.
Da skjønte han at det var på tide for ham å dra.
Det ga ham fred. Han likte ikke å være i kroppen sin.
Jeg fortalte ham om det kvelden før og bare satt sammen med ham.
Han rørte seg ikke og hadde ingen reflekser,
men en tåre rant nedover ansiktet hans.
Jeg har alltid tenkt: "Prøvde du å si: 'Ikke gjør dette'?
-Eller prøvde du å si: "Det er greit." -Ja.
Jeg setter pris på at du sier at…
-Det var riktig valg. -Det var riktig valg.
Ja. Selv om pappa
gir meg en følelse av… Det passer aldri at noen dør,
-men det er aksept der. -Akkurat.
Med broren din føles det som: "Dette ble kastet over oss."
-Ja. -Sånn vil jeg beskrive det.
Så vi har det aspektet.
Han vil jeg skal snakke om… Han åpner seg litt.
Veldig sterk mann.
Han føles veldig beskyttende.
-"Jeg må beskytte meg selv." -Ja.
Når det er sagt, så tror jeg han angrer på noen av situasjonene han havnet i.
Han anerkjenner en følelse av: "Det var dumt av meg å henge med dem."
Han snakker om folkene rundt seg.
Han visste bedre, og det er frustrerende.
Jeg føler på det og jeg kjenner det i sjelen
at dette ikke er en bra situasjon,
men jeg kommer meg ikke ut av den, og det er interessant.
Jøss. Det var ikke meningen at han skulle være der.
Det er en rar ting å si,
men jeg føler at han ikke skulle ha vært der.
Jeg vet ikke hvorfor det er så sterkt.
Han ville beskytte oss. Han ville ikke at vi skulle vite
-hva som foregikk. -Det tror jeg på.
Folk sa: "Hva skjedde?"
-Jeg visste det ikke. -Ja.
Jeg visste ikke hva jeg skulle si. Jeg visste ikke hvem han hang med.
Det er akkurat det jeg føler.
Hvis han kunne gjort det igjen, ville han vært mer åpen og ærlig.
Greit.
Jeg må si det akkurat som jeg mottar det.
Når han snakker om da han døde, er det en referanse til tiden som gikk
mellom det som skjedde og når han faktisk døde.
Jeg må være tydelig. Han viser ikke at han døde momentant.
Det som skjedde, skjedde plutselig, men ikke momentant.
Jeg mottar et aspekt av…
Jeg hater å si det, men timing.
Når noe skjer med noen, haster det.
Vi vil ringe politiet og 911, vi vil sørge for at de får hjelp.
Dette skjedde ikke med en gang, og jeg vet ikke hvorfor.
Det handler om at det tok tid før man fant ut av det.
Det tok tid før han fikk legehjelp.
Som om noen unnlot å gjøre noe,
og det er jeg sikker på. Du kjenner kanskje ikke til det,
men jeg får følelsen av at tiden hadde stor betydning.
Stemmer det? Det går bra.
Jeg kunne ha gjort noe.
Broren min forsvant 19. august i 1999.
Broren min ble skutt i hodet og drept.
Han var savnet.
-Jeg burde ha handlet raskere. -Det er en normal reaksjon.
Da vi fant ut at broren min var savnet,
sa mora mi: "Jeg har ikke hørt fra ham."
Jeg tenkte: "Det går bra med ham.
Ingenting kommer til å skje med ham. Det går bra."
Så begynte Savnet-plakatene å dukke opp.
Jeg var i Georgia fortsatt, fordi jeg ville ikke tro det.
Jeg ville ikke konfrontere det.
Jeg føler meg ekstremt skyldig,
fordi jeg burde ha tatt neste fly til Milwaukee.
For å være sammen med mora mi og trøste henne,
og også for å hjelpe til.
Jeg visste litt om hva som skjedde i forkant
etter å ha pratet med folk, og kanskje jeg kunne ha gjort noe.
Ja.
Jeg angrer på at jeg ikke deltok i søkene.
Jeg burde ha vært den som gikk først.
Greit.
Han tar opp stedet han døde på kontra der han ble funnet.
Det skjedde, og så ble han flyttet. Visste du det?
Det er helt riktig.
-Ja. -Han ble drept.
-Og dumpet. -Ja.
På to ulike steder.
På to ulike steder. Og han visste at han ikke komme seg ut av det.
Ja?
Tenkte du på noe?
Det virker nesten som om han…
…visste at han skulle dø den dagen.
Tekst: Mari Hegstad Rowland