18 ГОДИН ТОМУ ТАЙЛЕР ВІДЧУВ ВОГОНЬ У КИТАЙСЬКОМУ ПРОВУЛКУ
ТІЄЇ Ж НОЧІ ХРАМ ОХОПИЛО ПОЛУМ'Я
СЕРІАЛ NETFLIX
Досі чутно запах диму.
Привіт.
-Важка ніч і важкий день. -Так, розумію. Радий вас бачити.
-Це просто… -Жахливо.
Так, це жахливо. Це просто…
У мене бракує слів.
Полум'я, яке зайнялося на сходах,
сильно пошкодило храмове приміщення
на другому поверсі.
Мені подзвонили о 10:30 вечора.
Вранці ще гасили полум'я.
Нічого собі.
Пожежники приїхали швидко.
Десь сім машин залучили.
-Багато. -Так.
Президентка Товариства охорони Китайського провулка Аріан Вінг
та її чоловік Стів Баністер
вдячні пожежникам за швидке реагування
і обережність.
Завдяки нещодавньому огляду будівлі
пожежники були знайомі з плануванням
і колекцією цінних предметів.
Начальник пожежної охорони Стів Пендеграсс каже, що бригада,
гасячи полум'я, не залучала сильний напір води.
Він був дуже красивим.
Сподіваюся, реставратори повернуть його колишній вигляд.
Не вперше я щось передбачаю, не усвідомлюючи цього.
Коли я говорю про хвороби чи про щось попереджаю,
як про пожежу,
я ділюся цими відчуттями, бо вони часто мають вагу
і згодом збуваються,
хоча початково я цього не усвідомлюю.
Сподіваюся…
-Йому дадуть нове життя. -Так.
-Дякую. -Пусте.
МІСЦЕВА БРОДЯГА ЗІЗНАЛАСЯ У ПІДПАЛІ КИТАЙСЬКОГО ПРОВУЛКА
ЇЇ ЗААРЕШТУВАЛИ І ЗВИНУВАТИЛИ У ПІДПАЛІ
АТЛАНТА, ДЖОРДЖІЯ
РОЗДІЛ 9: «ЗА ВСЕ ДОВОДИТЬСЯ ПЛАТИТИ»
ТЕРЕЗА, МАМА ТАЙЛЕРА
Сьогоднішнє зчитування буде цікавим.
До мене приходять десь п'ять людей.
Ого.
Четверо з них приводять молодшу людину.
-Дівчину. -Справді?
Щось трапляється
і мозок дає збій.
Електрично. А потім я відчуваю, що втрачаю свідомість.
І згодом помираю.
Усе відбулося швидко.
І щось в цьому дивне, наче якийсь нещасний випадок.
-Привіт. Як ви? Я Тайлер. -Привіт.
-Я Делейні. -Приємно познайомитися.
-Як ви? Радий знайомству. -Я Авонлі. Навзаєм.
Я багато всього зараз відчуваю. Даруйте. Я…
Радий вас бачити.
У вас гарний будинок.
-Дякую. -Супер.
Знову. Хвилинку. Вибачте. Вперше таке!
-Уже? -Мені треба прочистити горло.
-Добре. -Хвилинку. Вибачте, я…
Боже! Такого ще не було.
Вибачте. Мені аж ніяково.
Усе гаразд.
Хочеться вже почати. Хвилинку.
-Принести води? Добре. -Ні, дякую.
-Перепрошую. -Боже мій.
А знаєте, вода б не завадила.
-Ваша вода там. -Супер. Дякую.
Боже мій.
-Вперше таке. -Тату, сідай.
Під час зчитування я багато чого відчуваю фізично.
Зазвичай лише під час зчитування,
але відчуття почались одразу,
як я зайшов.
І досі тривають. Зі мною зв'язується ціла купа духів.
Зазвичай приходять один-два.
У до вас прийшло багато.
-Тож… -Добре.
Перш ніж ми почнемо, чи є у вас для мене предмети?
-Можете їх діставати. -Добре.
І ми почнемо.
-Плюс оця гітара. -Супер. Гітара теж. Клас.
Дякую. Добре.
Я пошкрябаю, потримаю оце, і подивимося, що спливе.
Гаразд.
Добре. Чудово.
Добре.
Ага.
Гаразд. Отже…
Добре.
Зі мною зв'язуються п'ятеро людей.
Більшість з них чоловіки.
Вони дуже турботливі. По-батьківському.
Усі вони задоволені своїм життям
і тим, як померли, проте вони захищають молодшу…
Людину, яка померла передчасно.
Дуже юною.
І на цьому великий акцент.
Спробую відокремити їх.
Вони постійно повторюють «тато». Іноді це може бути хтось у ролі батька.
Та в нашому випадку мова про справжнього тата.
-Ваш тато помер? -Так.
-Добре. Я маю це підкреслити. -Так.
Добре.
Він приходить зі своїм татом.
-Так. -Цікаво.
Вони роблять отак.
-Так я бачу. -Боже мій.
Буває, коли батько і син погано ладнають.
Але в їхньому випадку. Вони були наче друзі.
Тож знайте, що вони приходять разом,
і це дуже важливо.
Хвилинку.
Я показую на груди, але смерть наступила не миттєво, не від інфаркту.
У когось накопичувалася рідина в легенях
або були проблеми з легенями, диханням.
Хто це може бути?
Напевно, мій дідусь.
-Ясно. -У нього був рак легенів.
Ви знаєте Гарольда?
-Це мій дідусь. -Справді? Це він? Гаразд.
Круто. Ніяк не звикну до цього.
Він мало піклувався про своє здоров'я.
-Так. -Йому казали: «Гей»
«Пригальмуй».
А він: «Я житиму, як мені хочеться». Тож…
У цьому є сенс?
-Він курив. -Ясно.
Мабуть, коли я почав кашляти, це було пов'язано з тим, як він помер.
-Майте на увазі. -Добре.
Гаразд.
У вашого діда є сестра?
Так.
Кажуть, що когось назвали на честь каменю чи…
Я бачу символ, що я пов'язую із зодіакальним каменем.
Чи є у вас в родині Рубі або Опал?
-Тітка Опал. -Ясно.
Це сестра мого дідуся.
-Зрозумів. Супер. -Боже мій.
Я відчуваю, що маю виділити її.
-Її вже нема в живих, правильно? -Так.
Добре.
Я хочу відзначити, що… Ні, я маю перейти до наймолодшої.
Добре, поговоримо про неї.
Ця людина в передчутті чогось. Не знаю, як сказати інакше.
Найцікавіше, була якась розмова
про те, що…
Якби ця людина була тут, у неї були б права
або вона б отримала права.
Я відчуваю цю розмову.
-Я б сказав, що це жінка. -Так.
Я так відчуваю.
-Вона знає про розмову. -Так.
-Чи була така розмова? -Так.
Добре. Я хочу, щоб ви знали…
У мене мурахи.
Вона померла молодою, та не застрягла в тому віці.
-Я хочу, щоб ви це знали… -Я хочу…
-Ти завжди це казала. Так. -Бо це важливо.
Я відчуваю, що вона розвивається, її дух росте
навіть у потойбіччі.
Вона досі дуже тісно пов'язана зі своєю родиною.
Вона здається дуже активною.
Таке враження, якщо не було активності…
Якщо вона не активна, то щось не так.
Типу: «Цю енергія треба кудись дівати».
Вона грала у футбол. Я тренував її команду. Вона була кращим гравцем.
Вона переграла багатьох чоловіків.
Віриться. Стільки енергії в ній.
Мова йде про нашу доньку.
-Їй було п'ять з половиною. -Зрозумів.
Їй би було 15, вона б зараз отримувала права.
Боже.
Наша донька Кенслі була дуже творчою.
Вона була чудовою художницею.
Вона любила малювати.
Вона чудово грала у футбол, любила його.
Забивай!
Так, Кенслі!
Вона любила плавати.
Ми любили ходити на пляж. Часто плавали в басейні.
Вона з радістю, позитивом
каже про своїх братів і сестер.
Я відчуваю, що вона живе в них.
-Так. -Не скажу, скільки їх.
Але здається, що багато.
Щонайменше три, якщо не більше.
У нас троє живих дітей.
-Супер. Чудово. -Так.
Цікаво. Її життя було коротким, та вона мала багато інтересів.
З її точки зору,
-вона прожила гарне життя. -Так.
І вона дякує за це своїм батькам.
Це найголовніше:
вона б хотіла мати більше часу,
але навіть той час, що вона мала, завдяки вам був чудовим.
-Добре? -Так.
Навіть зараз ви про неї постійно думайте,
вона відчуває, наче досі жива.
І вона за це дуже вдячна.
-Ти як? Ти мовчиш. -Усе добре.
Нічого. Таке нелегко переварити. Не переживайте.
Вона розповідає про те,
що призвело до її смерті.
Є дещо, що ми маємо прояснити, бо все дуже заплутано —
тільки так я можу це описати. Тут все складніше,
ніж рак легенів абощо.
Тут щось більше.
Вона каже про перший інцидент.
Я бачу пряму лінію, на якій вона ставить відмітку.
Коли вони це роблять, це означає, що щось почалося.
Щось сталося
і запустило низку подій, що привезли до смерті.
Вона не каже, що померла від першого інциденту.
Щось сталося трохи пізніше.
Можливо, пов'язане з ним.
І тоді вона померла.
Якщо я правильно зрозумів.
Я відчуваю, що вона не хоче, щоб люди картали себе
за цей перший інцидент.
Якщо хтось думає: «Ми мали би бути поруч,
щоб відвернути цей інцидент, цю травму…»
Не знаю, що саме сталося, але є оце відчуття:
«Чому я не відвернув те, що сталося?»
Але ніхто не міг знати,
що ця подія призведе до смерті.
-Це дивно. -Ми грали з Барбі в її кімнаті.
-Так? -І вона пішла щось узяти.
Повертаючись, вона бігла, і впала.
-Вона зламала руку. -Ясно.
-Я відчуваю, що… -Ти ж не звинувачуєш себе?
Трішки.
Я цього не знала.
Так.
Вона цього не хоче.
Вона каже, що ніхто не міг знати,
до чого це призведе.
Це точно не твоя провина.
Ти маєш це усвідомити.
Ти нічого не могла зробити інакше.
Ми схильні себе винуватити, так?
Я думаю, ти молодець.
Так. Усе добре.
Нічого.
Гаразд.
Вона розповідає про те, що сталося після інциденту.
Усе сталося дуже швидко.
Болісна тема.
Вона не хоче, щоб я надто занурювався в цю тему.
Вона хоче, щоб ми позитивно до цього ставилися.
Я відчуваю, що щось
сталося після першого інциденту, і це призвело до її смерті.
Я відчуваю, що вона…
Я хочу, аби ви знали, що вона не страждала.
Я чітко це відчуваю.
Відчуття, що я просто засинаю.
Інакше не скажеш.
Я знаю, що щось не так,
я знаю, що виходу нема.
А тоді я просто засинаю.
А тоді, у цьому сні я відчуваю,
що переходжу в інший світ.
Все сталося безболісно.
Мені цікаво, чи відчував хтось провину за те, що тоді сталося?
-Після… -Так.
Коли вона зламала руку, я…
Можливо, це моя…
Я відчуваю провину,
бо ми відвезли її в клініку, яка начебто спеціалізується на зламаних кістках.
Ага.
Часто я думаю, що якби ми відвезли її у звичайну лікарню…
-Розумію. -…вона була б жива.
Як би то не було,
ми відвезли її в ту клініку,
і коли їй вправляли руку,
їй ввели лідокаїн, і…
Це нормально,
але їй ввели більше,
ніж дорослій людині. Її передозували лідокаїном.
З нею був лише я.
Їй робили рентген руки.
Вона подивилася на мене і сказала:
«Татку, я хочу спати».
Здається, останнє, що я їй сказав, було:
«Усе гаразд. Можеш спати».
Так.
Мені дуже шкода.
Мені шкода, що вам обом довелося пережити це.
Це…
Бідна дитинка.
У вас у родині є Люк?
Це наш племінник.
Вони з Кенслі були дуже близькі.
Чотири дні різниця.
Їй важливо, щоб я про нього поговорив.
Вона його дуже любить.
І мені здається, що вона живе в ньому.
Дуже цікаво. Я просто…
-Це досі помітно. Просто… -Так.
-Думаю, він після цього змінився. -Так. У п'ять з половиною років.
Вона хоче сказати,
що він для неї важливий.
Сподіваюся, ви зможете йому це переказати.
Її любов… Вона дуже постаралася, щоб згадати його.
Це важливо.
Гаразд.
Вона показує дещо дивне.
Символ пташечки.
Не знаю. Багато пташок.
-Кажу про це, бо це начебто важливо. -Дуже важливо.
Вона любила птахів.
Вона ганяла їх по пляжу.
Вона… де б не була пташка, вона… І я знаю, що це нормально.
-Вона обожнювала птахів. -Так.
Ми відчуваємо її присутність тут.
Хоча ми переїхали з будинку, де вона жила.
-Він живе з нами. -Звісно.
-І пташки стукають у наші вікна. -О так.
Вони всюди. Гнізда всюди.
Нове життя.
Це чудо.
Супер.
Вони люблять давати знаки.
За тисячі зчитувань я зрозумів,
що дрібниці важливі.
-Так. -Отакий висновок.
Я відчуваю стільки любові.
Я хочу, щоб ви знали,
що зв'язок з вашою донькою не припиниться, коли я піду.
-Так. -Вона в вашому серці і в душі.
Ви можете з нею розмовляти,
ділитися з нею новими враженнями і спогадами.
Вона відчуває себе набагато старшою, ніж коли померла.
Краса в тому, що ми всі колись возз'єднаємося.
Ми побачимося знову.
Побачимо наших близьких, їхні душі.
Вони чекають на нас.
Вони заохочують нас жити повним життям, не марнувати виділений нам час.
Іноді смерть нагадує нам, яке цінне життя.
-І яким коротким воно може бути. -Так.
Ви всі молодці, добре тримаєтесь.
Не уявляю, як важко було. Ви були сильною заради інших дітей.
Ви її шануєте.
-І завжди будете. -Так.
Вона буде поряд в усі визначні події.
-В усі випускні, весілля. -Так.
Поки ви не постарієте і не зустрінетеся знову.
У житті ми просто заходимо одне одному в гості.
-Дякую, що запросили мене. -Дуже вам дякуємо.
-Дякую. -Пусте.
-Це неймовірно. -Дякую.
-Можна вам дещо показати? -Авжеж.
-Добре. -Тільки не шуміть.
Тут є гніздо.
Це жалобний голуб.
Не всі знають про них. Вони прилітають на жалобу.
Так.
Он воно, вони не зважають на нас.
Уже два роки тут живуть.
-Так. -Це знак.
Що ж, ще раз дякую. Це було неймовірно.
-Так. Бувайте. -Гарного дня. Бувайте.
Мені полегшало після того,
як я дізналася, що вона з моїм татом.
Твій тато її захищає.
-Чудово, що вони прийшли разом. -Так.
-Як велика родина. -Так.
Тепер я знаю, що з Кенслі все гаразд.
Вона навіть чула, як ми говорили
про те, що вона б уже отримала права.
Не віриться, що він це сказав.
До живого шоу лишилося 48 годин.
Ти казав, що весь день тобі приходить інформація.
Так, я втомлений.
У ТАЙЛЕРА ЗАПЛАНОВАНЕ ШОУ В 50 МІСТАХ
Ти казав про видіння, яке тебе злякало. У тебе…
Вистрибнула грудна клітка.
Я чув тріск.
Нагадує удари блискавки.
Я хочу, щоб ти поїхав, одначе заспокойся і будь обережним.
-Бо ти… -Так.
Це твоє перше шоу після колапсу легені.
-Ти мало не помер минулого разу. -Я сумую за шоу.
-Серйозно. -Знаю.
На початку 2020 року я мав дати шоу.
Перед виступом я лежав у ліжку і готувався
до всього, що робитиму на сцені,
як раптом я відчув біль у грудях.
Я покликав Хезер і маму і попросив відвезти мене в лікарню.
У мене діагностували колапс легені.
Легеня цілком розірвалася і лежала на моєму серці.
Мені негайно потрібно було медичне втручання, інакше я б умер.
Я провів кілька місяців у лікарні,
відновлюючись після травми.
Мені було страшно бачити тебе таким.
-Не уявляю, як важко тобі було. -Так.
За все доводиться платити.
Сподіваюся, я проживу довге життя.
Проте я почуваюся старим.
Усередині.
І зчитування це лише посилюють.
Через це я не можу уявити себе
70-річним дідом, бо я вже дуже втомлений.
Ці мішки під очима там не випадково, я з ними народився.
Вони у мене через постійні видіння
і екстрасенсорні відчуття, які просто неможливо виключити.
Думаю, це якось старить.
Я запевнив продюсерів і родичів,
що я зможу вийти на сцену.
Але я не знаю, як це вплине на моє фізичне здоров'я.
-Якось так. -Ти мене засмучуєш.
Не засмучуйся.
Не знаю, що б я робив без тебе…
Я не збираюся нікуди йти.
Я просто кажу, що невідомо,
як це вплине на моє тіло.
ГЕНФОРД, ШТАТ КАЛІФОРНІЯ РІДНЕ МІСТО ТАЙЛЕРА
ПОЧАТКОВА ШКОЛА «ПІОНЕР»
Виглядає так само.
-Раніше воно було синім. -Так?
Там були класи.
А там актовий зал…
-Бібліотека. -Там пані.
У перший день школи мама забула мене забрати.
-Я залишився всередині. -Як так?
Не знаю. Я досі злюся на неї.
-Я був лише дитиною. Чомусь… -Їй було нелегко.
Буває.
Цікаво повернутися в початкову школу.
Лише тут я почувався нормальним.
Тут я був до того, як моє життя назавжди змінилося.
До того, як я почав бачити видіння
і говорити про померлих.
-Привіт! Як ви, пані Вайсгарбер? Як справи?
Радий вас бачити.
Коли Тайлер почав тут навчатися, я була бібліотекаркою.
Тайлер був відмінником.
Він просто випромінював щастя.
Тайлер мав здатність заспокоювати.
Якого він був зросту?
-Мабуть… -Десь отакого.
Так.
Ти дізнався про свій дар десь у десять років.
Тільки відкрив його, так.
Чи знав ти про свій дар, коли навчався…
-Ні. -Я його спочатку придушував.
Бо я не розумів, що то таке.
У мене були видіння і до десяти років,
але я не приписував їх здібностям — радше інтуїції.
Коли я там навчався, принаймні на початку, я був звичайною дитиною.
До мене ставилися, як до решти. Але тоді ж…
все почало ускладнюватись.
Моя бабуся померла, коли я був у четвертому класі.
У п'ятому класі мені було важко емоційно
через постійні видіння,
бо я їх не розумів і вони мене лякали.
У десять років ти ще не знаєш, хто ти,
не кажучи вже про інший рівень існування.
-Намагаюся щось пригадати. -Щось пам'ятаєш?
Оце місце я пам'ятаю.
Тут я міг бути просто дитиною.
-Якось так. -Ага.
Мені тут подобалося.
Я радий повернутися.
Гуляючи школою, я пригадую
старі спогади і все таке,
але мене трохи відривають видіння.
Я радий поговорити.
Дивно сидіти перед моєю колишньою бібліотекаркою.
-Я знаю! -Мій блокнот зі мною.
-Я помедитую… -То в нас буде…
Зчитування. Так.
-Я не знала. -Ви не проти?
-Це необов'язково. -Я не проти. Я просто…
-Так. -Я не знала.
-Я думала, ми просто потеревенимо. -Ну, зчитування не завадить.
-Ваш вибір. Якщо хочете… -Так.
Супер. Я не знаю, хто прийде.
Я просто слухаю найгучнішого мовця.
Добре, зрозумів.
У вас була донька. Медді?
-Медді. -Я пам'ятаю її.
-У вас є ще діти? -Син Лі.
Син. Супер.
Справді? Дуже цікаво.
Ось так.
Я хочу поговорити про кар'єру.
Щодо вашої доньки,
це цікаво, бо на неї чекає
багато змін.
Так мені кажуть.
Коли я підключаюся до її енергії,
я відчуваю, що їй дадуть відповідальну посаду.
І їй треба буде вирішити, чи приймати її:
«Чи варто погоджуватися? Може, я не готова?»
І їй кажуть: «Так. Уперед. Ти все зможеш».
-«Ти можеш більше, ніж думаєш». -Так.
Це начебто стосується її.
-Вона багато себе змінювала. -Багато змінювала.
-Ясно. -Ти влучив у саму ціль.
І я підозрюю, що вона бере на себе чужу роботу.
-Виконує різні зобов'язання. -Постійно.
Увесь час. Її це засмучує, але вона не зупиняється.
Так. Вона працьовита.
Гадаю, відповідь буде позитивною. Вона на правильному шляху.
Добре.
У вас хтось працює в поліції?
-Так. -Хто саме?
-Мій син. -Ваш син.
На нього теж чекають зміни.
-Цікаво. Скільки йому років? -Йому 29.
Гаразд. Мене відводять…
на чотири роки назад. Погляну. Не розумію. Двадцять…
Подивимось. Якщо зараз 29, то чотири роки назад…
-Він одружився. -Справді? Цікаво.
Мені кажуть про проблеми з фертильністю.
Це їх хвилює. Але все буде гаразд.
Всьому свій час, тож…
Ну, вони нарешті народили першу дитину.
-Неймовірно. -Їй менш ніж два місяці.
-Звуть Седі. -Вітаю.
-Вони не могли… Так. -Так. Були складнощі.
-Буває. -Але…
З часом все відбувається так, як має.
Я відчуваю позитив.
Скажу дещо дивне, але воно варте уваги.
Щось про летючу свиню.
З крилами.
Я відчув, що маю це згадати.
Мій чоловік завжди казав: «Коли свині полетять».
Ми зайшли в якийсь магазинчик і там була повітряна свиня на ниточці.
Вона літала, і Медді така: «Дивіться!»
Тож «коли свині полетять» має значення.
-Цей вислів пов'язаний зі спогадом. Мило. -Так, велике.
Смішно.
Зрозуміло.
Ясно. Прослідкую за ним.
Куди ми? Подивимося.
Щодо… Складно відокремити материнську і батьківську лінії.
Я відчуваю, що ваша мама і батько ще живі.
-Це так? -Так.
Супер. Це чудово.
Поговоримо про інше покоління.
Мушу спитати, чи є зв'язок із жінкою?
Багато жіночої енергії, я маю виділити «Дж».
Жінку з ім'ям на «Дж».
У вас у сім'ї є жінки з ім'ям на «Дж»?
-Обидві бабусі. -Добре.
Чи є серед них Джулі?
-Джулія. -Джулія.
Гаразд, зрозумів. Хтось з них ще в живих?
-Обидві мертві. -Джулія теж?
-Так. -Маю про це сказати.
Я також бачу сучасників.
Кілька жінок, які вже мертві.
Вони нібито старші. Мені треба поговорити про дві речі.
Обидві пов'язані з мозком.
Але це не психічні проблеми, а скоріше фізіологічні.
Якесь когнітивне порушення, нездатність сприймати дійсність.
-Щось типу деменції, хвороби Альцгеймера. -Альцгеймер.
Але я не знаю, хто мав цю хворобу, бо ще відчуваю людину, у якої був інфаркт.
Цікаво. Дві різні ситуації.
Хто помер від хвороби Альцгеймера?
Тітка Аделіна.
Добре, ясно.
Я відчуваю, що вона не одна.
Вона каже про сучасника.
У неї був брат чи сестра? Її сестра теж померла?
Добре. Я маю їх виділити.
-І це в неї був інфаркт. -Ясно.
Зрозумів.
Отак.
-Ми багато тем обговорили. -Так.
Ніколи б не подумав, що проводитиму зчитування
зі своєю бібліотекаркою.
Мене ніби викликали до директора.
Я просто… Я досі приголомшена.
-Я досі така: «Ого». -Так.
Я здивована, бо він багато чого знав.
Він впорався на відмінно. Це було неймовірно.
-Це було круто. -Я знаю!
Виступаючи перед тисячною аудиторією,
-я когось обираю. -Навмання.
А вони: «У мене нікого нема».
-А я їм: «Ні, є». -Ага.
Вони проявляють свою любов, вона перевершує наші очікування.
-Так. Ого. -Ага.
Ми такі багаті, що тут казати?
Дивись, які я зірвала квіти. Красиві, скажи?
Дам тобі серветки…
-Дай допоможу. -Ось.
-Тримай. -Як їх складати?
-Як хочеш. -Схоже, що я це колись робив?
-Не знаю… -Отак.
Роби, як вмієш.
-Добре. -Добре?
Головне, щоб влізла в кільце.
Я давно не бачила Пітера і Феліцію, тож я рада.
Ми обідаємо з Пітером і Феліцією.
Я чекаю на них.
Нам чимало треба наздогнати.
Боже мій!
-Привіт! -Погляньте, хто тут!
-Ура! -Привіт!
-Ви просто… -Уся в зеленому.
-Не плакати. -Я б прийшов десять хвилин назад.
-Вона повільна. -Як справи?
Не плакати.
-Як ти? -Привіт.
-Добре. Так. -Чудовий день.
Ми дуже раді вас бачити.
Ми дещо приготували. Сподіваюся, вам сподобається.
-У нас є кіш. -Гарний.
-Так, сідайте -Терезо!
-Так? -Я досі чорний.
Я не дуже люблю кіш.
-Добре. Я… -Але дякую.
Я приготую все, що захочеш.
-Невже це ти приготувала? -Так, скуштуй шматок.
-Там бекон. Смачно. -Хоче всіх нагодувати.
-Смачно. -Вона добре готує.
-Так. -Дякую.
Нам багато треба обговорити.
Я хотіла сказати,
що ця історія… Нам всім було нелегко.
Це лише новий початок.
Я дуже вас люблю.
Якби ви нас з Тайлером не спонукали зробити ДНК-тест,
ми б досі не знали правди.
Усі ці роки Стелла контролювала мене.
Тепер це в минулому.
Я більше не дозволю їй контролювати моє життя.
Ти не хотіла б зіткнутися з нею…
Я зрозуміла, що це нічого не змінить.
У цьому немає сенсу.
Ти зіткнулася з минулим.
Ти дійшла до правди, це головне.
Ніколи не думала, що саме Тайлер допоможе мені
дізнатися, хто я така,
і забути все погане, що зі мною було в житті.
Завдяки йому я знову почуваюся повноцінною.
З минулого я залишу в своєму житті
лише тебе і Феліцію. І все.
Я хотіла цим з вами поділитися.
-Моє родовідне дерево. -Ух ти.
Тут моя італійська родина, їхні імена.
А внизу мій брат і сестра:
Феліція і Пітер.
Бо ви завжди будете моєю сім'єю. Незважаючи ні на що.
Ви назавжди мій брат і сестра. Я завжди вас любитиму.
І я ціную все, що ви зробили, щоб допомогти мені і захистити мене.
Я все пам'ятаю. І я хочу подякувати вам за все, що ви зробили.
Приємно було побачити своє ім'я на родовідному дереві Терези.
Я сказав їй, що завжди буду її братом номер один.
Це місце зайняте.
Я зустріну її іншого брата.
Я его полюблю і все таке, але гей,
він має знати своє місце.
Я зробив такий висновок:
сім`я — це любов, яку ми створюємо разом.
Розділяємо.
Це доказує, що кревність — не головне.
-Продовжуй. -Головне — це любов, єдність.
Ви мої тітка і дядько. Назавжди.
Я вдячний, що можу поділитися цією історією.
За останні місяці
ми з мамою розкрили загадку
цього монстра на ім'я Стелла.
Тепер ми можемо жити, знаючи, хто ми,
звідки ми і наскільки велика наша родина.
Ми самі створюємо сім'ю.
Час обіймів?
-Люблю вас. -Ти найкращий подарунок.
-Зрозуміла? -Ми зв'язані.
Як поводилася Ненсі вранці?
Добре.
-Так. -Вона знала, що ми їдемо.
Вона кусала мою руку.
Хотіла мене втримати.
-Гарно виглядаєш. -Дякую. Так.
Холодна вода є, можемо ще заїхати в Starbucks.
Дорога далека.
Я їду на перший виступ після колапсу легені,
і духи мене вже засипають повідомленнями для близьких,
які будуть на шоу.
Через це я не можу ні на чому зосередитися.
Так уже незвично їхати на виступ.
Стільки часу минуло.
Буде дивно бачити всі ті обличчя.
Я знаю. Це дивно. Півтора року минуло.
Господи, востаннє все погано закінчилося.
-І тоді почалося справжнє пекло. -Ага.
Майже місяць у лікарні.
Я не хочу цього знову. Можна без цього?
Так.
-Я візьму. -Там дві частини.
А, ясно. Добре.
-Це твоє. -Готові?
-Готові. -Усі чули?
Завжди хвилююся, проходячи через цей вестибюлю.
Коли у Тайлера на носу виступ, і ми засиляємося у готель,
він закривається у собі.
Я на хвилинку.
Він не хоче, щоб хтось був поряд.
Він не хоче, щоб його турбували. Коли обслуговують номер,
я забираю їжу з порога, бо він не хоче
взаємодіяти з почуттями та емоціями інших людей.
Ми не розмовляємо при ньому про погане.
Не обговорюємо нічого негативного,
бо ми не хочемо, щоб він хвилювався.
Все починає на мене давити.
Я немов у тумані — як ментально, так і фізично.
Незвичайний стан.
Я готовий з цим покінчити.
Не знаю. Змішані почуття.
Я відчуваю хвилювання, радість.
Я трохи боюся, але не знаю чого саме.
У мене було понад 50 шоу. Певно, я боюся сцени,
боюся бути вразливим…
Це боляче фізично.
І це обтяжливо емоційно.
Я довів себе до такого стану,
коли мені важко висловлюватися,
поки я не почну шкрябати.
І тоді все виходить.
Я просто мушу зробити те, що від мене очікують:
вийти завтра на сцену і показати клас.
І тоді…
я знову буду людиною. Після закінчення.
Барабанний дріб.
-Привіт! Як справи? -Готовий?
Авжеж. Дякую.
-Привіт. -Дуже приємно.
-Як справи? -Я допомагатиму вам.
Дякую вам за це.
Гаразд. Побачимося…
Я хвилююся перед виступами.
Це не просто розвага.
Люди прагнуть встановити зв'язок зі своїми близькими.
Деякі з них проїхали тисячі кілометрів.
Зчитування однієї людини допоможе іншим знайти спокій.
Нелегке завдання,
адже я не контролюю повідомлення.
Я не можу їх викликати.
Я мушу вірити, що мої провідники і духи прийдуть.
-Як ти? Нервуєш? -Багато видінь.
-Уже? -Ага.
Минуло півтора року. Цікаво…
-Треба наздоганяти. -І я про це.
Ти, мабуть, ще більше хвилюєшся.
-У тебе все вийде. Я люблю тебе. -Я теж.
Не забувай тримати спину прямо.
Вуха мають бути на рівні плечей.
-Добре. Поставлю на голову книги. -Знаю, я сутулюся.
Я дуже сутула, але ти не забувай стояти прямо.
Думаю, він нервує, бо не виступав
уже півтора року.
Вийти на сцену перед тисячною аудиторією
дуже страшно.
А ви нервуєте?
Я завжди нервую.
Я дуже напружений.
Я ризикую життям, виходячи на сцену. Але інакше я не можу. Це моє покликання.
ЗАПИТАЙ ТАЙЛЕРА
Готовий?
Авжеж. Тільки прихоплю дещо.
-Не забудь нічого. -Ага.
-Гаразд. -Гаразд. Час іти.
Зробімо це.
-Зачекаємо тут трохи. -Добре.
-Переведу подих. Я хвилююся. -Так. Глибокий вдих.
Як твоя легеня?
Коли я хвилююся, важко дихати.
-Розумію. -Тож не дуже.
Я на землі, щоб передавати повідомлення,
щоб допомагати…
щоб зцілювати.
Я тут заради них. Це моє призначення.
-Ми довго до цього йшли. -Так.
Дякую за все.
Визначний момент. Побачимо, що буде.
Я такий…
Зберися.
Пані та панове, Тайлер Генрі!
Привіт усім! Привіт!
Як справи?
Приємно нарешті повернутися.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус