‎ACUM 18 ORE, TYLER A PREZIS UN INCENDIU ‎ÎN APROPIEREA CHINA ALLEY, ÎN HANFORD.
‎MAI TÂRZIU, ÎN ACEEAȘI NOAPTE, ‎TEMPLUL A LUAT FOC.
‎UN SERIAL NETFLIX
‎Se simte mirosul de fum.
‎Bună!
‎- A fost o noapte și o zi dificile. ‎- Vă cred. Mă bucur să vă văd.
‎- E… ‎- E devastator.
‎Da, e devastator. Dar…
‎nu sunt cuvinte.
‎Focul pornit din casa scărilor
‎a provocat pagube mari ‎în Camera Templului de la etajul doi.
‎Am fost sunați aseară pe la 22:30.
‎Dimineața încă mai stingeau focare.
‎Pompierii au ajuns repede ‎cu vreo șapte unități.
‎- A fost uriaș. ‎- Da.
‎Președintele Societății de conservare ‎a China Alley, Arianna Wing,
‎împreună cu Steve Banister, soțul ei,
‎sunt recunoscători ‎pentru reacția pompierilor
‎și lucrează la conservarea proprietății.
‎Datorită unui tur recent, echipajele ‎erau familiarizate cu configurația
‎și obiectele prețioase din interior.
‎Șeful pompierilor, Steve Pendergrass, ‎spune că nu s-a făcut exces de apă
‎în timpul operațiunii.
‎Era foarte frumos.
‎Sper să îl putem recupera ‎cu ajutorul lucrărilor de restaurare.
‎S-a mai întâmplat să prezic ‎ceva anume fără să-mi dau seama.
‎Când vorbesc despre o problemă medicală ‎sau despre un incendiu,
‎le împărtășesc ‎pentru că deseori au loc în moduri
‎de care nici eu sunt conștient ‎la momentul citirii.
‎Sper să…
‎- …să îl puteți readuce la normal. ‎- Da.
‎- Mulțumesc. ‎- Absolut.
‎O LOCALNICĂ A RECUNOSCUT DE CURÂND ‎CĂ A PORNIT FOCUL DIN CHINA ALLEY.
‎A FOST ARESTATĂ ‎ȘI ACUZATĂ DE INCENDIERE PREMEDITATĂ.
‎CAPITOLUL 9 ‎EXISTĂ UN PREȚ
‎MAMA LUI TYLER
‎Ședința de azi va fi interesantă.
‎Îmi apar cinci oameni.
‎Patru dintre ei aduc o tânără.
‎- E o fată. ‎- Serios?
‎Îmi dă senzația
‎că există o problemă ‎la nivelul creierului.
‎Simt un impuls electric, ‎iar apoi inconștiență.
‎Apoi moare.
‎Dar totul s-a întâmplat rapid.
‎Îmi dă senzația de accident stupid ‎sau ciudat.
‎- Bună! Cum merge? Eu sunt Tyler. ‎- Bună!
‎- Sunt Delaney. ‎- Încântat să te cunosc.
‎- Ce faci? Mă bucur să te cunosc. ‎- Avonlea. Încântată.
‎Simt deja atât de multe. Îmi pare rău.
‎Mă bucur să vă cunosc.
‎E minunat. E o casă frumoasă!
‎- Mulțumesc. ‎- E uimitoare!
‎Simt multe. Stați așa. ‎Rar se întâmplă așa.
‎- Deja? ‎- Trebuie să-mi curăț gâtul.
‎- Bine. ‎- Dați-mi o clipă. Mă scuzați.
‎Doamne! Asta nu s-a mai întâmplat.
‎- Scuze. Ce introducere urâtă! ‎- E în ordine.
‎Abia aștept să vă vorbesc. Stați așa.
‎- Dorești niște apă? ‎- E în ordine.
‎- Îmi pare rău. ‎- Dumnezeule!
‎Mi-ar prinde bine niște apă, ‎dacă se poate.
‎- Acolo e apa. ‎- Perfect! Mulțumesc.
‎Dumnezeule! Nu mi s-a mai întâmplat.
‎Simt multe transformări fizice ‎când mă apropii de o ședință.
‎De obicei, simt asta când încep citirea, ‎dar în acest caz,
‎s-a întâmplat de cum am intrat. ‎Simt câteva persoane.
‎De obicei, îmi apar una sau două persoane, ‎dar aici sunt multe.
‎Bine.
‎Înainte să începem, ‎aveți obiecte pentru mine?
‎- Vă rog să mi le dați. ‎- Sigur.
‎Să vedem cine e primul.
‎- Și chitara de acolo. ‎- Și chitara. Foarte bine.
‎Mulțumesc. Bine.
‎Voi mâzgăli atingând obiectul. ‎Să vedem ce se întâmplă.
‎Bine.
‎Bine. E bine.
‎Bine.
‎Da.
‎Bine. Deci am… Așa.
‎Bine.
‎Simt prezența a cinci persoane.
‎Majoritatea sunt bărbați.
‎Sunt foarte protectori, foarte paterni.
‎Cu toții sunt împăcați cu viața lor ‎și cu modul în care au murit,
‎dar protejează o persoană mai tânără.
‎Cineva care a plecat prea curând.
‎Și se pune accentul pe asta.
‎Voi încerca să-i separ unul de celălalt.
‎Mă pun să vorbesc despre tata.
‎Uneori, simt o figură paternă, ‎dar aici chiar e vorba despre un tată.
‎- Tatăl tău a murit? ‎- Da.
‎- Bine. Trebuie să subliniez asta. ‎- Da.
‎Bine.
‎Îmi apare cu tatăl său.
‎- Da. ‎- Într-un fel.
‎- Sunt uniți. ‎- Da.
‎- Așa îi simt. ‎- Doamne!
‎Unii au relații tată-fiu tumultuoase.
‎Ei îmi apar foarte uniți.
‎Trebuie să știi că sunt împreună,
‎lucru foarte important.
‎O secundă.
‎Simt ceva la piept, ‎dar nu neapărat un infarct.
‎E vorba despre o acumulare de fluide ‎în plămâni,
‎o problemă cu plămânii, ‎respirație îngreunată.
‎Vă sună familiar?
‎Probabil că e vorba de bunicul meu. ‎A avut cancer la plămâni.
‎Există vreun Harold?
‎- Da, bunicul meu. ‎- El e? Bun.
‎Grozav. E ciudat când se întâmplă asta.
‎Nu a făcut prea multe ‎pentru sănătatea sa.
‎- Da. ‎- Nici când i s-a atras atenția.
‎I s-a spus să o ia mai încet, ‎dar a preferat să-și trăiască viața.
‎Are sens?
‎- Era fumător. ‎- Da.
‎În drum spre voi, ‎mi-am simțit respirația îngreunată
‎și sigur are legătură ‎cu felul în care s-a dus.
‎- O să țin cont de asta. ‎- Bun.
‎Bine.
‎- Bunicul tău are o soră? ‎- Da!
‎Există o referire la o persoană ‎botezată după o piatră.
‎Văd simbolul atribuit Pietrei Lunii.
‎Ai avut vreo Ruby sau Opal în familie?
‎- Mătușa Opal. ‎- Bine.
‎E sora bunicului meu.
‎- Asta era! Bine, uimitor. ‎- Doamne!
‎Simt că trebuie s-o scot în evidență.
‎- A murit, da? Bun. ‎- Da.
‎Bine.
‎Trebuie să spun… ‎Nu, trebuie să trec la cea tânără.
‎Vă voi vorbi despre asta. ‎Iată ce simt eu.
‎Această tânără e foarte entuziasmată. ‎Doar așa o pot descrie.
‎Există o conversație cu cineva
‎care ar fi spus…
‎„Dacă ar fi aici, ‎ar avea permisul de conducere
‎sau și-ar lua permisul de conducere.”
‎Simt că a existat o conversație.
‎- Și sigur e vorba despre o „ea”. ‎- Da.
‎E vorba despre o tânără.
‎- Simt că știe acest lucru. ‎- Da.
‎- A existat o astfel de conversație? ‎- Da.
‎Bine. Îmi transmite și vreau să știți…
‎Mă trec fiorii.
‎Nu contează vârsta la care a murit, ‎nu e blocată la acea vârstă.
‎- Voiam să știți asta… ‎- Vreau…
‎- Mereu ai spus asta. ‎- E important să știți asta.
‎Îmi transmite un sentiment de evoluție, ‎de creștere a conștiinței,
‎chiar și de cealaltă parte.
‎Și sentimentul ‎de a fi foarte legată de familia ei.
‎Și pare foarte activă.
‎Aproape că simt ‎că ar trebui să fie activă ca să…
‎Vă atrăgea atenția.
‎Avea multă energie.
‎Juca fotbal, eu îi antrenam echipa.
‎- Da. ‎- Era cea mai bună jucătoare din echipă.
‎Și-a depășit mulți colegi băieți.
‎Sunt convins. Îmi transmite multă energie.
‎E vorba despre fiica mea!
‎- Avea cinci ani și jumătate. ‎- Am înțeles.
‎Acum ar avea 15 ani ‎și și-ar lua permisul de conducere.
‎Doamne!
‎Kensley, fiica noastră, ‎era plină de imaginație.
‎Era o mare artistă.
‎Adora să deseneze.
‎Juca fotbal foarte bine și îi plăcea mult.
‎Bine.
‎Da, Kensley!
‎Îi plăcea să înoate.
‎Ne plăcea să mergem la plajă ‎și mereu găseam o piscină.
‎Mă pune să vorbesc ‎despre toți ceilalți frați
‎și o face într-un mod pozitiv.
‎Am impresia că trăiește prin frații ei.
‎- Da. ‎- Nu pot să spun câți sunt.
‎E un număr frumos. ‎Cel puțin trei, dacă nu mai mulți.
‎Avem trei copii.
‎- Minunat. Bine, uimitor. ‎- Da.
‎E interesant. În scurta ei viață ‎simt că a avut multe interese.
‎Din perspectiva ei, a trăit o viață bună.
‎Asta îmi transmite ‎și îi e recunoscătoare părinților ei.
‎Asta e cel mai important. ‎Și-ar fi dorit mai mult timp.
‎Dar ați dat valoare ‎timpului pe care l-a avut.
‎- Bine? ‎- Da.
‎Felul în care e pomenită acum pare a avea ‎mai multă valoare decât viața în sine.
‎Simt multă recunoștință.
‎- Ești bine? Ești tăcut. ‎- Totul e bine.
‎E în regulă. E mult de procesat.
‎Mă pune să vorbesc despre situația ‎care ar fi dus la moartea ei.
‎E o situația foarte complexă.
‎Pot doar să spun că e mai ciudat
‎decât un cancer pulmonar ‎sau o insuficiență hepatică.
‎Îmi transmite sentimentul inițial.
‎Da? Văd o linie dreaptă.
‎Marchează linia.
‎Când fac asta, ‎înseamnă că e începutul a ceva,
‎ceva care a declanșat evenimentele fatale.
‎Nu spune ‎că a trecut peste incidentul inițial.
‎S-a întâmplat ceva mai târziu, ‎poate legat tot de acel incident.
‎Apoi a trecut peste acel lucru, ‎dacă bine simt.
‎Își dorește ca lumea să renunțe ‎la sentimentul de vinovăție
‎în legătura cu incidentul inițial.
‎Cineva simte că trebuia să fie acolo
‎și să se asigure ‎că accidentarea nu avea loc.
‎Nu știu despre ce e vorba, dar cred
‎că simțiți că puteați preveni incidentul.
‎Nimeni nu avea cum să știe ‎că acel incident va duce la moartea ei.
‎- E ciudat. ‎- Ne jucam cu păpușile în camera ei.
‎- Da? ‎- Și s-a dus să ia ceva.
‎Când s-a întors, a fugit și a căzut.
‎- Și-a fracturat brațul. ‎- Am înțeles.
‎- Simt că… ‎- Nu te simți vinovată, nu?
‎Mereu am simțit puțină vinovăție.
‎N-am știut asta.
‎Da.
‎Își dorește să te elibereze.
‎Îmi dă senzația că nimeni ‎n-avea cum să știe unde se va ajunge.
‎Aceste mesaje nu sunt întâmplătoare.
‎Trebuiau să ajungă la tine.
‎Nu puteai schimba nimic.
‎Uneori simțim asta, nu?
‎Cred că te-ai descurcat frumos.
‎Da. Totul e bine.
‎E în ordine.
‎Bine.
‎Vorbește despre perioada ‎ce a urmat acelui eveniment.
‎Lucrurile s-au întâmplat rapid.
‎E destul de dificil.
‎Nu vrea să mă implic prea mult, ‎lucru pentru care îi mulțumesc.
‎Vrea să fie fericită și pozitivă.
‎- Da. ‎- Veselă.
‎Dar înțeleg că după acest incident ‎s-a întâmplat ceva ce a dus la moartea ei.
‎Îmi transmite…
‎că nu a avut dureri la momentul morții.
‎E foarte clar mesajul.
‎Îmi dă senzația ‎că a adormit pur și simplu.
‎Simt că e ceva în neregulă,
‎știu că nu pot ieși din situația asta.
‎Dar simt că adorm.
‎În acel moment a avut loc tranziția.
‎- A plecat. ‎- Da.
‎S-a dus foarte pașnic.
‎Unii regretă modul ‎în care s-au descurcat în acea perioadă.
‎- După… ‎- Da.
‎După ce și-a rupt mâna, a fost…
‎Vina poate fi…
‎Am și eu vina mea.
‎Am dus-o ‎la o clinică specializată în fracturi.
‎Da.
‎Uneori mă gândesc ‎că, dacă am fi dus-o la spital…
‎- Înțeleg. ‎- …ar mai fi cu noi.
‎Dar, în orice caz, noi am dus-o acolo,
‎iar în procesul de a-i pune osul la loc…
‎- Da. ‎- I-au injectat Lidocaină și…
‎E normal, însă ei i-au administrat
‎o doză pentru adulți, ‎adică au supradozat-o cu Lidocaină.
‎Eram doar eu în salon cu ea ‎când îi făceau radiografie la braț.
‎M-a privit și mi-a spus:
‎„Tati, mi-e somn.”
‎Cred că ultimul lucru pe care i l-am spus ‎a fost: „E în regulă. Poți să te culci.”
‎Da.
‎Îmi pare atât de rău!
‎Îmi pare rău că ați trecut prin așa ceva.
‎E…
‎Bietul copil!
‎E vreun Luke în familie?
‎E nepotul nostru.
‎- Da. ‎- El și Kensley erau foarte apropiați.
‎Erau patru zile între ei.
‎E important pentru ea ‎să-l aduc în discuție.
‎Îl înconjoară cu multă dragoste.
‎- Da. ‎- Și simt că el o poartă în suflet.
‎E interesant. Încă…
‎- Încă se vede. ‎- Da.
‎- Nu cred că și-a revenit de tot. ‎- Nu. Deși avea cinci ani și jumătate.
‎Dar vrea să-l aducă în discuție ‎ca fiind important pentru ea.
‎Sper că îi puteți transmite asta. ‎Dacă e deschis la așa ceva.
‎Iubirea e mare. ‎S-a străduit să-l pomenească.
‎E foarte important.
‎Așa.
‎Îmi arată simbolul unei păsări mici.
‎Îmi arată multe păsări mici.
‎- Trebuie să menționez că e important. ‎- E important.
‎Îi plăceau păsările.
‎Le urmărea pe plajă.
‎O făcea oriunde vedea păsări. ‎Știu că nu e ceva anormal.
‎- Dar adora păsările. ‎- Da.
‎E uimitor cum îi simțim prezența.
‎Chiar dacă ne-am mutat ‎din casa în care a trăit ea.
‎- Locuiește cu noi. ‎- Absolut.
‎- Păsările ne lovesc în ferestre. ‎- Da.
‎Sunt peste tot. ‎Sunt cuiburi și pui peste tot.
‎E o nebunie.
‎Îmi place.
‎Aceste mici amintiri.
‎Din miile de ședințe pe care le-am avut, ‎știu că detaliile sunt importante.
‎- Da. ‎- Sunt o lecție importantă.
‎Simt multă dragoste.
‎Vreau să știți
‎că legătura cu fiica voastră ‎nu se încheie la plecarea mea.
‎- Da. ‎- E în inima și în sufletul vostru.
‎Puteți vorbi cu ea cu voce tare
‎și o puteți purta ‎în noile experiențe și amintiri.
‎Îmi pare mult mai mare ‎decât atunci când a plecat.
‎Iar frumusețea e că ne vom revedea
‎cu cei plecați.
‎Cu aceste suflete.
‎Ne așteaptă,
‎dar ne încurajează să ne trăim viața
‎și să facem ce putem ‎în timpul pe care îl avem.
‎Uneori, moartea ne amintește ‎cât de valoroasă e viața.
‎- Cât de repede ne poate fi luată. ‎- Da.
‎V-ați descurcat extraordinar.
‎Nu-mi pot imagina cât de greu a fost ‎să fiți puternici pentru ceilalți copii.
‎Ați onorat-o minunat.
‎- Iar asta nu se va opri. ‎- Așa e.
‎Va fi alături de voi ‎în toate momentele importante.
‎- La fiecare absolvire, fiecare nuntă. ‎- Da.
‎Asta până veți îmbătrâni, ‎iar apoi vă veți revedea.
‎Cu toții suntem în drum spre casă.
‎- Mulțumesc că m-ați chemat azi. ‎- Mulțumesc mult.
‎- Mulțumesc. ‎- Sigur.
‎- E uimitor! ‎- Mulțumesc.
‎- Pot să-ți arăt ceva? ‎- Sigur.
‎- Bine. Serios? ‎- Să ieșim în liniște.
‎E un cuib aici. ‎Și niște porumbei jelitori.
‎Se mai numesc „porumbei de doliu”.
‎- De doliu. ‎- De durere.
‎Sunt acolo ‎și nici nu le pasă că ne uităm la ei.
‎Sunt de doi ani aici.
‎- Da. ‎- E un semn.
‎Mulțumesc din nou. A fost uimitor.
‎- Știu. Pa! ‎- O zi bună. Pa!
‎Simt multă liniște,
‎mai ales că știu că e cu tata.
‎Tatăl tău o protejează.
‎- Mi-a plăcut că au venit împreună. ‎- Da.
‎- Ca o familie mare. ‎- Da.
‎Da, știu că îi e bine.
‎Ne-a auzit vorbind despre ea
‎și despre permisul de conducere. ‎Am spus-o atât de des.
‎E incredibil că a spus-o și el.
‎Mai sunt 48 de ore până la emisiune.
‎Știu că toată ziua ai spus ‎că ai simțit lucruri.
‎Da, a fost copleșitor.
‎TYLER ȘI-A PROGRAMAT ‎UN TURNEU PRIN 50 DE ORAȘE.
‎Ai avut mai devreme o viziune ‎care te-a afectat puternic…
‎Mi-a trosnit sternul. ‎S-a și auzit un zgomot.
‎Sunt asemenea unor fulgere scurte.
‎Da. Vreau să te încurajez, ‎dar te rog să ai grijă.
‎E primul tău spectacol ‎după plămânul colabat.
‎- Era să mori data trecută. ‎- Îmi lipsește.
‎- Chiar era să mori. ‎- Știu.
‎La începutul lui 2020, ‎urma să am o emisiune live.
‎Înainte de eveniment, ‎stăteam în pat și mă pregăteam mental
‎pentru tot ce urma să fac pe scenă ‎și am simțit o durere în piept.
‎I-am chemat pe Heather și pe mama ‎și le-am zis să mă ducă la spital.
‎M-au diagnosticat cu plămân colabat.
‎Plămânul mi se sprijinea pe inimă.
‎Fără intervenția rapidă a medicilor ‎aș fi murit.
‎Am stat luni întregi în spital,
‎recuperându-mă după ‎această experiență traumatizantă.
‎Pe mine m-a speriat să te văd așa.
‎Nu-mi pot imagina cum a fost pentru tine.
‎Are un preț.
‎Sper să am o viață lungă, ‎dar mă simt bătrân.
‎Pe interior. Iar citirile mă fac ‎să mă simt mai în vârstă.
‎Și, din cauza asta, nu-mi pot imagina
‎că voi ajunge la 70 de ani, ‎fiindcă sunt deja obosit.
‎Pungile de sub ochi n-au apărut ‎întâmplător. Mi-au fost menite.
‎S-au format în urma viziunilor.
‎Experiențe eterice ‎și lucruri la care nu poți închide ochii.
‎Asta accelerează îmbătrânirea.
‎Mi-am asigurat producătorii și familia ‎că mă simt pregătit să fac asta.
‎Dar n-am de unde să știu ‎cum îmi va afecta sănătatea.
‎Mă întristează.
‎Să nu fii trist!
‎- Nu știu ce m-aș face fără tine… ‎- N-am de gând să plec nicăieri.
‎Nu înțelegem multe din ce se întâmplă,
‎așa că nu știm cum îmi va afecta corpul.
‎HANFORD, CALIFORNIA ‎ORAȘUL NATAL AL LUI TYLER
‎ȘCOALA PRIMARĂ PIONEER
‎Toate arată la fel.
‎- Era albastru pe vremuri. ‎- Da?
‎Acolo se țineau majoritatea cursurilor.
‎Acolo era sala festivă…
‎- Biblioteca. ‎- E o doamnă.
‎În prima zi de școală, ‎mama a uitat să mă ia.
‎- Așa că am rămas acolo. ‎- Cum a uitat?
‎Nu știu. Încă îi amintesc.
‎- Eram singur la părinți. ‎- Avea multe pe cap.
‎Se întâmplă.
‎E ireal faptul că am revenit ‎la școala mea primară.
‎E singurul loc unde m-am simțit normal.
‎Aici mă aflam ‎înainte ca viața să mi se schimbe total
‎și să fiu copleșit de viziuni ‎și discuții despre cei plecați dintre noi.
‎- Bună! Ce mai faci, dnă Weisgerber? ‎- Ce faci?
‎Îmi pare bine să te văd!
‎Când Tyler a venit la Pioneer, ‎eu eram bibliotecara.
‎Iar Tyler era extraordinar.
‎Radia de fericire.
‎Avea abilitatea de a te face ‎să te simți mai bine.
‎Cât de înalt era ultima dată?
‎Era cam atât.
‎Da.
‎Ai început să ai acest har pe la zece ani.
‎Așa țin minte și eu.
‎Știați că are acel har? Nu?
‎- Nu. ‎- Am fost foarte discret la început.
‎Nu înțelegeam ce mi se întâmplă.
‎Am avut momente ciudate ‎în care aveam viziuni despre oameni.
‎Nu o consideram abilitate, ci intuiție.
‎La început cel puțin, ‎mă consideram un copil absolut normal.
‎Eram tratat ca oricare altul.
‎În aceeași perioadă, ‎lucrurile au început să se complice.
‎Bunica mea a murit ‎când eram în clasa a patra.
‎În clasa a cincea, nu eram prea bine ‎din punct de vedere emoțional,
‎din cauza acestor momente constante ‎de confuzie și copleșire.
‎La zece ani, ‎nu-ți știi identitatea proprie,
‎darămite să cunoști ‎un alt tărâm al existenței.
‎- Încerc să evoc niște amintiri. ‎- Ai vreuna?
‎De asta îmi amintesc.
‎E locul în care mi-am permis ‎să fiu copil și atât.
‎- Deci… ‎- Da.
‎A fost o călătorie uimitoare. ‎Și am avut ocazia să revin.
‎Plimbându-mă în jurul școlii, ‎mă copleșesc amintirile,
‎dar sunt distras de impresiile ‎care îmi dau târcoale.
‎Abia aștept să vorbesc azi.
‎E extraordinar ‎să mă aflu în fața fostei bibliotecare.
‎- Știu! ‎- Sunt încântat. Am carnețelul.
‎- Voi medita… ‎- Deci îmi vei…
‎Îți voi citi.
‎- Nu știam asta. ‎- Ești deschisă la așa ceva?
‎- Nu trebuie s-o facem. ‎- Nu, e în regulă. Doar că nu știam.
‎- Mă așteptam să vorbim despre trecut. ‎- Da, dar sigur nu va strica.
‎- E alegerea ta. Dacă te simți bine. ‎- Sigur.
‎Nu pot să controlez cine îmi apare,
‎dar mă conectez ‎cu cea mai puternică prezență.
‎Să vedem ce vine.
‎Văd asta. ‎Îmi amintesc că aveai o fiică. Maddie?
‎- Maddie. ‎- Mi-o amintesc.
‎- Mai ai și alți copii? ‎- Pe fiul meu, Lee.
‎Ai un fiu. Foarte tare.
‎Foarte interesant.
‎Așa. Vreau să vorbesc despre ei ‎și despre cariere.
‎Legat de fiica ta,
‎e interesant, pentru că simt…
‎Are parte de schimbare, ‎de mai multe schimbări.
‎Mă conectez cu energia ei
‎și simt că va avea un post ‎cu multă responsabilitate
‎și că va trebui să hotărască
‎dacă e pregătită să-și asume ‎acea responsabilitate.
‎Mi se transmite că e pregătită.
‎- E mai capabilă decât crede. ‎- Da.
‎Asta pare să fie relevant pentru ea.
‎- A trecut prin multe schimbări. ‎- Multe schimbări.
‎- Am înțeles. ‎- Ai nimerit-o.
‎Presupun că a făcut și munca altora.
‎- Trebuie s-o facă și pe a altora. ‎- Tot timpul.
‎Face foarte des asta. ‎O frustrează, dar continuă s-o facă.
‎E foarte muncitoare ‎și simt că rezultatul va fi pozitiv.
‎- Simt că e pe drumul cel bun. ‎- Bun.
‎E cineva implicat în poliție?
‎- Da! ‎- Cine o fi?
‎- Fiul meu. ‎- Fiul tău.
‎Și el va trece printr-o schimbare.
‎- E interesant. Câți ani are? ‎- 29 de ani.
‎Bine. Mă aduce…
‎cu patru ani în urmă. ‎Ia să vedem. Douăzeci…
‎Acum patru ani. Să vedem.
‎- S-a însurat. ‎- Da? Foarte interesant.
‎Sunt discuții despre fertilitate.
‎Totul e în regulă acolo.
‎Se va rezolva la timp.
‎Primul copil s-a născut deja.
‎- Uimitor. ‎- Are doar două luni.
‎- Sadie. ‎- Felicitări!
‎- Au avut niște probleme. ‎- Da. Probleme.
‎- Dar se întâmplă. ‎- Dar…
‎Lucrurile se întâmplă ‎la momentul potrivit.
‎Simt că totul e în ordine.
‎E o imagine ciudată, ‎dar merită să o analizăm.
‎E vorba de un porc zburător. ‎E un porc cu aripi.
‎Simțeam nevoia să vorbesc despre el.
‎Soțul meu spunea mereu: ‎„Când vor zbura porcii.”
‎Am intrat într-un magazin ‎și aveau un porc zburător pe o sfoară.
‎Maddie i-a spus: „Uite!”
‎E amuzant! Deci are relevanță.
‎- Sunt amintiri amuzante. Ce drăguț! ‎- Da.
‎Amuzant.
‎Și asta ar fi.
‎Bine. Simt că trebuie să mă ocup de el.
‎Încotro? Să vedem!
‎E dificil să separ familia mamei ‎de familia tatălui tău.
‎Nu am sentimentul plecării ‎când vine vorba de ai tăi.
‎- Mai trăiesc? ‎- Da.
‎- Uimitor. ‎- Da.
‎Simt că trebuie să urcăm cu o generație.
‎Există o legătură feminină?
‎E energie feminină, ‎dar trebuie să evidențiez litera „J”.
‎O femeie cu „J”.
‎Ai vreo „J” de sex feminin în familie?
‎- Ambele bunici. ‎- Bine.
‎E vreo Julie?
‎- Julia! ‎- Julia!
‎Bine. S-a dus vreuna dintre ele?
‎- Ambele. ‎- Julia s-a dus?
‎- Sigur. ‎- Trebuie să subliniez asta.
‎Dar am și niște contemporani aici.
‎Am câteva femei ‎despre care trebuie să vorbesc.
‎Îmi par mai în vârstă, ‎dar trebuie să amintesc două lucruri.
‎Ambele sunt legate de creier.
‎Nu e vorba de sănătate mintală, ‎ci despre ceva fiziologic
‎și greșit la nivel cognitiv. E vorba ‎de abilitatea de a percepe mediul.
‎- Ne gândim la demență, la Alzheimer. ‎- Alzheimer.
‎Mi se pare potențial relevant. ‎Am pe cineva suspect de atac cerebral.
‎Se întâmplă ceva. ‎Sunt două lucruri diferite.
‎- Cine a murit de boala Alzheimer? ‎- Adeline, mătușa mea.
‎Am înțeles.
‎Îmi transmite că nu era singura.
‎Recunoaște un contemporan.
‎Știi dacă avea frați? ‎I-a mai murit o soră?
‎- Trebuie să le scot în evidență. ‎- Ea a făcut atacul cerebral.
‎Bine.
‎Aici.
‎- Am atins câteva lucruri. ‎- Așa e.
‎Nu mi-aș fi imaginat ‎că voi sta cu fosta bibliotecară.
‎- Să-i citesc. ‎- Nu-i așa?
‎E adevărat ‎că-ți poți impresiona profesorii.
‎Sunt încă uluită.
‎- Nu pot să cred! ‎- Da.
‎M-a uimit că știa atât de multe.
‎Le-a nimerit.
‎A fost incredibil.
‎- A fost foarte tare. ‎- Știu!
‎E amuzant. ‎Fac asta în fața a mii de oameni.
‎- Aleg din public. ‎- La întâmplare.
‎Îmi spun că nu au pe nimeni.
‎- Dar au. ‎- Da.
‎Ne arată că iubirea lor pentru noi ‎ne depășește orice așteptare.
‎- Da. Mamă! ‎- Da.
‎Ce eleganți suntem! Ce pot să spun?
‎Nu ți se par minunate florile astea?
‎Îți dau niște șervețele.
‎- Te ajut. ‎- Poftim.
‎- Ia-le pe astea. ‎- Cum se face?
‎- Cum dorești. ‎- Pare că am mai făcut asta?
‎Nu știu…
‎Cum dorești tu.
‎- Bine. ‎- Da?
‎Atâta timp cât încape în gaură.
‎Nu i-am văzut de mult pe Peter și Felicia. ‎Abia aștept.
‎Luăm prânzul cu Peter și Felicia.
‎Mă bucur să-i văd.
‎Avem multe de discutat.
‎Vai de mine!
‎- Bună! ‎- Uite cine a sosit!
‎- Da! ‎- Bună!
‎O viziune în verde!
‎- Nu plângem. ‎- Am fi ajuns mai devreme.
‎- Dar e lentă. ‎- Cum sunteți?
‎Nu plânge!
‎- Ce faci? ‎- Salut, Tyler!
‎- Bine. ‎- E o zi fericită.
‎Ne bucurăm să vă vedem.
‎Am pregătit ceva bun. Sper să vă placă.
‎- Am făcut quiche. ‎- Frumos.
‎- Luați loc. Relaxează-te. ‎- Theresa.
‎- Da? ‎- Tot de culoare sunt.
‎Nu-mi prea place quiche.
‎- Bine. ‎- Apreciez ce ai făcut.
‎Bine, îți pregătesc orice.
‎- Nu tu ai făcut asta. ‎- Ba da. Gustă una.
‎- Are șuncă. O să-ți placă. ‎- Îi hrănește pe toți.
‎- Așa sunt. ‎- E o bucătăreasă bună.
‎- Da. ‎- Mulțumesc.
‎Avem multe de povestit. ‎Vreau să vă spun
‎că a fost o călătorie grea ‎pentru noi toți.
‎E doar un nou început.
‎Vă iubesc mult.
‎Dacă Tyler nu m-ar fi încurajat ‎să fac testul ADN,
‎n-aș fi știut nimic din ce știu acum.
‎Ani la rând, ‎Stella a avut o puterea asupra mea.
‎Dar nu o mai are.
‎N-o să-i mai permit ‎să-mi controleze viața.
‎N-ai vrea s-o înfrunți?
‎Am ajuns la concluzia că nu ar conta.
‎Nu ar conta.
‎Ți-ai înfruntat trecutul. ‎Ai ajuns la adevăr și e de ajuns.
‎Nu credeam că Tyler mă va ajuta
‎să aflu cine sunt,
‎să trec peste tot ce am trăit
‎și să mă ajute ‎să mă simt întreagă din nou.
‎Din trecutul meu ‎vă voi permite doar vouă să rămâneți.
‎Așa că voiam să vă arăt ceva.
‎- E arborele meu genealogic. ‎- Doamne!
‎Aici e familia mea italiană și numele lor.
‎Jos sunt fratele și sora mea, ‎Felicia și Peter.
‎Indiferent ce se va întâmpla, ‎voi veți rămâne familia mea.
‎Suntem frați și vă voi iubi mereu.
‎Apreciez tot ce ați făcut ‎ca să mă ajutați și să mă protejați.
‎Îmi amintesc multe lucruri ‎și vreau să vă mulțumesc
‎pentru tot ce ați făcut.
‎A fost minunat să-mi văd numele ‎în arborele genealogic al Theresei,
‎dar i-am spus ‎că voi fi mereu primul ei frate.
‎Poziția aceea e ocupată.
‎Îl voi cunoaște și pe celălalt frate,
‎o să-l iubesc, dar să-și știe locul.
‎Azi am învățat că familia înseamnă ‎de fapt iubirea dintre noi.
‎Nu e vorba de sânge.
‎- Mergem înainte. ‎- E vorba despre dragoste.
‎Veți fi mereu mătușa și unchiul meu.
‎Sunt recunoscător ‎că fac parte din această poveste.
‎Prin această călătorie,
‎eu și mama am reușit ‎să demistificăm enigma
‎și monstrul, adică pe Stella.
‎Acum știm cine suntem,
‎de unde venim ‎și cât de extinsă e familia noastră.
‎Familia ți-o faci singur.
‎Îmbrățișare?
‎- Te iubesc! ‎- Ești cadoul perfect.
‎- Da? ‎- Suntem legați.
‎- Cum a fost Nanci azi-dimineață? ‎- Cuminte.
‎- E bine. ‎- Știa că plecăm.
‎Mă tot mușca de mână.
‎Încerca să mă țină acasă.
‎- Arăți bine. ‎- Mulțumesc.
‎Am apă rece ‎și ne putem opri oricând la Starbucks.
‎E timp destul.
‎În drum spre primul spectacol ‎de după treaba cu plămânul colabat
‎am fost inundat de mesajele ‎celor de dincolo
‎pentru cei care participă la spectacol.
‎Din această cauză, ‎nu mă pot concentra la altceva.
‎Jur, Tyler, că e ciudat ‎că mergi la un spectacol live.
‎A trecut mult timp. ‎Va fi ciudat să vezi atâția oameni.
‎E ciudat. ‎A trecut un an și jumătate de când…
‎Doamne! ‎Și cum l-ai încheiat pe ultimul.
‎- S-a dezlănțuit iadul. ‎- Da.
‎Ai stat aproape o lună în spital.
‎Nu mai vreau așa ceva. ‎Putem să nu repetăm?
‎Da.
‎- Iau eu aia. ‎- Pe partea asta.
‎Da? Am înțeles.
‎- E a ta. ‎- Gata?
‎- Gata. ‎- Ați luat tot?
‎Da. Ca de obicei, când străbat holului ‎mă copleșesc emoțiile.
‎Când Tyler merge la un spectacol ‎și ajungem la hotel,
‎e foarte liniștit și izolat.
‎Mă întorc.
‎Nu vrea să stea în preajma altora.
‎Nu vrea distragere. ‎De fapt, când chemăm room service-ul,
‎preiau eu mâncarea, ‎pentru că nu vrea să interacționeze
‎cu sentimentele și emoțiile altcuiva.
‎Nu vorbim despre lucruri neplăcute ‎înainte de spectacol.
‎Nu discutăm subiecte grele, ‎pentru că ne dorim să-și păstreze calmul.
‎Încep să mă simt copleșit.
‎NU DERANJAȚI
‎Totul e foarte tulbure, fizic și mental.
‎E extrem de diferit.
‎Abia aștept să termin cu asta.
‎Nu știu. Mă trec multe emoții.
‎Nu știu exact ce simt: entuziasm, bucurie…
‎Poate și puțină teamă, ‎deși nu știu de ce mă tem.
‎Am peste 50 de spectacole la activ. ‎Probabil că ieșirea în public
‎și vulnerabilitatea mea…
‎Fizic, e dureros.
‎E emoționant.
‎Starea în care m-am străduit să ajung
‎face grea exprimarea.
‎Asta până încep să mâzgălesc.
‎Apoi e momentul adevărului.
‎Trebuie să fac ce am de făcut,
‎să urc mâine pe scenă și să-mi fac treaba.
‎Apoi…
‎voi putea fi om din nou.
‎Să auzim tobele.
‎- Bună! Cum merge? ‎- Ești pregătit?
‎Absolut. Mulțumesc.
‎Bună! Încântat să vă cunosc.
‎- Cum merge? ‎- Eu te voi conduce.
‎Mulțumesc. Apreciez.
‎Bine. Vezi tu…
‎Sunt foarte anxios înainte de spectacole.
‎Sunt multe în joc. ‎Nu e doar entertainment.
‎Oamenii sunt disperați ‎să ia legătura cu cei dragi.
‎Sunt oameni care au călătorit ‎mii de kilometri ca să fie cu noi.
‎În urma ședinței cu o persoană, ‎mulți pot simți împăcare.
‎Va fi greu, ‎deoarece nu eu controlez mesajele.
‎Nu pot forța nimic.
‎Trebuie să am încredere ‎că cei de dincolo își vor face apariția.
‎- Ce faci? Ai emoții? ‎- Simt multe.
‎- Deja? ‎- Da.
‎- A trecut un an și jumătate. Deci… ‎- Am emoții.
‎Și asta îți dă emoții.
‎- O să te descurci. Te iubesc! ‎- Și eu!
‎Nu uita să stai drept. Bine?
‎Urechile să se alinieze cu umerii.
‎- Bine, o să-mi pun niște cărți… ‎- Știu că nu te ajut.
‎Nu te ajut prea mult, dar stai drept.
‎Cred că are emoții pentru că a trecut ‎un an și jumătate de la ultimul spectacol.
‎Ideea de a urca pe scenă ‎în fața a mii de oameni…
‎e copleșitoare.
‎Tu ai emoții?
‎Mereu am emoții.
‎Simt multă anxietate.
‎S-ar putea să-mi risc viața. ‎Dar trebuie s-o fac. E chemarea mea.
‎PUNE-I LUI TYLER O ÎNTREBARE
‎Ești pregătit?
‎Sigur. Lasă-mă să iau asta.
‎- Ia-ți lucrurile. ‎- Da.
‎- Așa. ‎- Bun. A venit momentul.
‎Să-i dăm drumul.
‎- O să ne relaxăm puțin. ‎- Sună bine.
‎- O să-mi trag sufletul. Abia aștept. ‎- Inspiră adânc.
‎Cum îți simți plămânii?
‎Când sunt neliniștit, respir mai greu.
‎- E normal. ‎- E mai greu.
‎Scopul meu pe Pământ e să transmit mesaje.
‎Sunt aici să ajut.
‎Sunt aici să vindec.
‎Sunt aici pentru ei. Cu orice preț.
‎- Faci o treabă extraordinară. ‎- Da!
‎Mulțumesc pentru tot.
‎E momentul cel mare. Să vedem ce iese.
‎Sunt…
‎Adună-te!
‎Doamnelor și domnilor, Tyler Henry!
‎Bună tuturor! Bună!
‎Ce mai faceți?
‎E minunat să fiu iar aici!
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan