18 ÓRÁVAL EZELŐTT TYLER MEGÉREZTE, HOGY TŰZ FOG KIÜTNI A CHINA ALLEY-N.
AZNAP ÉJJEL A TEMPLOM LÁNGRA KAPOTT.
A NETFLIX SOROZATA
Érezni a füstszagot.
Sziasztok!
- Nehéz éjszaka és nehéz nap volt. - Bizony. Jó látni titeket.
- Ez… - Lesújtó.
Igen, lesújtó. Egyszerűen…
nincsenek rá szavak.
A tűz, ami a lépcsőházban kezdődött,
súlyos hő- és füstkárokat okozott
az emeleti teremben.
Tegnap este fél 11-kor hívtak.
A tüzet még ma reggel is oltották.
Hűha!
A tűzoltók gyorsan kiérkeztek.
Körülbelül hét tűzoltóautó jött.
- Nagy tűz volt. - Igen, nagy volt.
Arianne Wing, a China Alley Műemlékvédelmi Társaság elnöke,
és a férje, Steve Banister,
hálásak a tűzoltók gyors segítségéért,
és hogy a műtárgyakat megmentették.
A közelmúltban tett látogatásnak köszönhetően
a tűzoltók jól ismerték az épületet,
és az ott lévő értékes tárgyakat.
Steve Pendergrass tűzoltóparancsnok szerint a csapat nem használt
túl sok vizet, miközben próbálták megfékezni a lángokat.
Gyönyörű volt.
Remélem, a helyreállítás után ismét a régi lesz.
Sokszor volt már olyan, hogy megjósoltam valamit,
és észre sem vettem.
Ha említést teszek egy betegségről,
vagy egy tűzről,
akkor azt azért osztom meg, mert gyakran igazzá válnak,
és valahogy megtörténnek,
aminek még én sem vagyok tudatában, akkor amikor kimondom.
Remélem…
- Újra életre kel. - Igen.
- Köszönjük. - Igen.
EGY ÁTUTAZÓ NEMRÉG BEVALLOTTA, HOGY Ő OKOZTA A TÜZET A CHINA ALLEY-N.
LETARTÓZTATTÁK ÉS GYÚJTOGATÁS MIATT VÁDAT EMELTEK ELLENE.
ATLANTA GEORGIA
9 . FEJEZET MINDENNEK ÁRA VAN
THERESA TYLER ANYUKÁJA
Ez a mai szeánsz érdekes lesz.
- Körülbelül öt ember jött át. - Hűha!
De négyet ez a fiatal személy hoz magával.
- Nőnemű. - Tényleg?
Olyasmit érzek ezzel kapcsolatban,
mintha az agy rosszul működne.
Elektromosan. Majd azt érzem, hogy elvesztem az eszméletemet.
Aztán pedig meghalok.
De minden nagyon gyorsan történt.
Valamiért egy furcsa balesetnek érzem.
- Szia! Hogy vagy? Tyler vagyok. - Szia!
- Delaney vagyok. - Nagyon örvendek!
- Hogy vagy? Örvendek! - Avonlea vagyok. Örvendek!
Olyan sok minden jön át máris. Elnézést kérek, csak…
Örülök, hogy látlak titeket.
Ez nagyszerű. Milyen gyönyörű ház!
- Köszönjük! - Csodálatos.
Sok minden jön. Bocsánat, nem szokott ilyen lenni!
- Máris? - Meg kell köszörülnöm a torkomat.
- Rendben. - Egy pillanat! Bocsánat…
Istenem! Ilyen még nem volt.
Sajnálom! Milyen kínos bemutatkozás.
Nem, semmi baj.
Alig várom, hogy beszéljünk. Pillanat!
- Kérsz vizet? Rendben. - Nem kell.
- Sajnálom. - Istenem!
Lehet, mégis kérnék vizet, ha nem baj. Ha nem gond.
- Ott van víz. - Tökéletes. Köszönöm.
Te jó ég!
Ilyen még nem történt.
Sok dolog történik velem fizikailag
egy szeánsz során.
Általában csak azután, hogy leülünk,
de nálatok valamiért előbb kezdődött.
És még nincs vége. Egy csomó ember jön át.
Általában egy-kettő szokott.
Nálatok egy csomó.
- Szóval… - Rendben.
Mielőtt belekezdünk, hoztatok nekem tárgyakat?
- Rendben. Elővennéd? - Igen.
És majd meglátjuk, mi történik.
- És ott a gitár. - Klassz! És a gitár. Szuper!
Köszönöm. Rendben.
Firkálgatok. Megfogom ezt. Lássuk, mi jön át!
Rendben.
Rendben. Minden rendben.
Jól van.
Igen.
Rendben. Szóval…
Jól van.
Öt ember jön át, akik elhunytak.
A többségük férfi, úgy látom.
Nagyon védelmezők,
nagyon gondoskodók, ilyesmi.
Ők igazából elégedett az életükkel
és a halálukkal is, de védelmezik ezt a kis…
ezt a kis emberkét. Én így tudnám leírni.
Aki nagyon fiatalon hunyt el.
Erre nagy hangsúlyt fektetnek.
Megpróbálok minden illetőt szétválasztani.
Újra és újra beszélni akarnak „apáról”.
Néha látok egy apafigurát.
De ez valakinek tényleg az apja.
- Apukád meghalt? - Igen.
- Oké. Ezt ki kell emelnem. - Igen.
Rendben.
Ő az apjával jön át.
- Igen. - Úgy mond.
- Így. - Igen.
- Ahogy én látom. - Istenem!
Vannak viharos apa-fia kapcsolatok.
Ők meg olyanok, mint a „mogyoróvaj és a lekvár”.
Ahogy megjelennek.
Szóval, tudnod kell, hogy erős a kapcsolatuk,
ez nagyon fontos.
Egy pillanat!
A mellkasomat érzem,
de nem olyan, mint egy szívroham.
Valakinek felgyülemlett a víz a tüdejében,
mert úgy érzem, nem kapok levegőt.
Ismerős a dolog?
Ez valószínűleg a nagyapám lesz.
- Értem. - Tüdőrákja volt.
Ki az a Harold?
- Ő a nagyapám. - Tényleg? Ő az? Rendben.
Klassz! Mindig hátborzongató, ha ez történik.
Nem tett meg mindent az egészsége érdekében.
- Igen. - Még akkor sem, ha mondták.
„Talán lassítanod kéne.”
Ő viszont a saját feje után ment. Szóval…
Jól mondom?
- Dohányzott. - Igen.
Amikor bejöttem, és nehezen lélegeztem,
az összefüggésben lehet az ő halálával.
- Csak jó ezt észben tartani. - Bizony.
Rendben.
Van a nagyapádnak nővére?
Igen.
Van egy utalás arra, hogy valakit egy kőről neveztek el.
Egy jelképet látok, ami egy születési kőre utal.
Volt esetleg Ruby vagy Opal a családban?
- Opal néni. - Rendben.
Ez a nagyapám nővére.
- Értem. Jól van, remek! - Istenem!
Úgy érzem, őt is ki kell emelnem.
- Ő is meghalt, igaz? Rendben. - Igen.
Jól van.
Még mondanék valamit…
Nem, most a fiatal jön.
Úgy fogok beszélni erről,
ahogy nekem átjön.
Ez a fiatal egyén nagyon izgatott, én így tudnám leírni.
Az az érdekes, hogy volt egy beszélgetés valakiről,
akiről azt mondták:
„Ha ez a személy itt lenne, megkapta volna a jogosítványát,
vagy hamarosan megkapná a jogosítványát.”
Egy ilyen beszélgetést látok.
- És lányról van szó. - Igen.
Egy kislányt látok.
- Ő is tud erről. - Igen.
- Volt ilyen beszélgetés? - Igen.
Rendben. Ő is átjött, és szeretném, ha tudnátok…
Libabőrös lettem.
Nem számít, hány évesen halt meg, nem ragadt meg ott.
- Ezt tudnotok kell… - Én…
- Mindig ezt mondtad. Igen. - Fontos, hogy tudjátok.
Azt érzékelteti, hogy fejlődik, testileg és értelmileg is,
még a túlvilágon is.
És még mindig kötődik a családjához.
És nagyon aktívnak tűnik.
Úgy érzem, aktívnak kellett lennie…
Mert ha nem volt az, baj volt.
Tele volt energiával, amit ki kellett adnia.
Futballozott. Én voltam az edzőjük.
- Igen. - Ő volt a legjobb játékos a csapatban.
Sok fiú társát leelőzte.
Elhiszem. Nagyon energikusnak tűnik.
A lányunkról beszélsz.
- Öt és fél éves volt. - Értem.
És most 15 éves lenne. Most tenné le a jogsiját.
Istenem!
A lányunk, Kensley volt a legkreatívabb.
Nagyszerű művész volt.
Imádott rajzolni.
Remekül focizott. Imádott focizni.
Kapd el!
Ez az, Kensley!
Imádott úszni.
Szerettünk strandolni, és mindig úszkáltunk a medencében.
Megemlíti a többi testvérét is,
de nagyon pozitív értelemben, tele örömmel.
Úgy érzem, a testvérein keresztül ő is itt van.
- Igen. - Nem tudom megmondani, hányan.
De sokan lehetnek.
Legalább hárman, talán többen is.
Három gyerekünk van.
- Nagyon klassz! Csodálatos! - Igen.
Érdekes. Rövid élete során sok minden érdekelte.
Úgy érzem, az ő szemszögéből
- jó életet élt. - Igen.
Az mondja, a szüleinek köszönheti.
Ez nagyon fontos,
és azt mondja, bárcsak több ideje lett volna.
De ti tettétek csodálatossá azt az időt.
- Rendben? - Igen.
Úgy érzi, az alapján, ahogy rá emlékeznek,
hogy „Ez sokkal több mint egy élet.”
És nagyon hálás érte.
- Jól vagy? Csendes vagy. - Semmi baj.
Semmi baj. Ez sok így egyszerre. Nem baj.
Beszél nekem arról a helyzetről,
ami a halálához vezethetett.
Vannak dolgok, amikről beszélni kell, mert ez nagyon összetett.
Így tudom leírni. Sokkal furcsább,
mint a tüdőrák vagy a májelégtelenség.
Van itt valami.
Mutat nekem egy kezdeti dolgot.
Lényegében egy egyenes vonalat látok.
Aztán megjelöli a vonalat.
Amikor ezt csinálják, az azt jelzi, hogy valami elkezdődött.
Valami történt,
ami elindított egy sor eseményt, ami a halálához vezetett.
Azt mondja, nem az első dolog miatt halt meg.
Valami történt később.
De az eseményhez köthető.
És ebbe halt bele,
ha jól értelmezem.
Nem szeretné, ha bárkinek is bűntudata lenne
az eredeti baleset miatt.
Ha valaki úgy érzi: „Ott kellett volna lennem,
hogy megakadályozzam a balesetet, és akkor nem sérül meg.”
Nem tudom, mi ez pontosan, de olyan érzés, hogy:
„Miért nem voltam ott, hogy megakadályozzam?”
De senki sem tudhatta előre,
hogy az az esemény a halálához vezet.
- Szóval, fura ez a dolog. - Barbie-ztunk a szobájában.
- Igen? - És kiment valamiért.
És futva jött vissza, és elesett.
- Eltörte a karját. - Értem.
- Ahogy én látom… - Nincs bűntudatod, ugye?
De mindig is volt egy kicsi.
Nem is tudtam.
Igen.
Ő szeretné, ha ezt elengednéd.
Azt mondja, senki sem tudhatta,
hogy ez később mit okoz.
Nem véletlenül jönnek át ezek az üzenetek.
Neked ezt ma hallanod kellett.
Semmit sem tehettél volna másképp.
Néha így érezzük, ugye?
Szerintem szuperül kezelted.
Igen. Semmi baj.
Semmi baj.
Rendben.
Az utána történteket is említi.
Olyan gyorsan történt minden.
Ez nem könnyű dolog.
Nem akarja, hogy nagyon mélyre ássak.
Ő csak boldogságot szeretne.
- Igen. - Vidámságot.
De én úgy látom,
valami történt a baleset után,
ami a halálát okozta.
Azt érzem rajta…
Tudnotok kell, hogy a halála pillanatában nem érzett fájdalmat.
Ez egyértelműen átjön.
Azt mondja, hogy csak elaludt.
Így tudnám leírni.
Tudom, hogy valami nem stimmel,
de nem tudom elkerülni ezt a helyzetet.
Azt érzem, hogy elalszom.
És az alvás közben…
- meghalok. - Igen.
Nagyon békés halála volt.
Úgy érzem, mintha valaki megbánta volna, hogy miként kezelte
a halála előtti időszakot.
- Miután… - Igen.
Miután eltörte a karját…
Lehet, hogy a bűntudat…
Van egy kis bűntudatom,
mert elvittük egy klinikára, amely elvileg törött csontokra szakosodott.
Igen.
Sokszor úgy érzem, ha a kórházba vittük volna…
- Igen. - …még mindig velünk lenne.
Mindenesetre,
elvittük a klinikára,
ahol miközben a törött csontját a helyére tették…
- Igen. - …lidokaint adtak neki, és…
Amivel nincs is gond,
de többet adtak neki,
mint egy felnőttnek. Túladagolták lidokainnal.
Akkor én voltam egyedül vele a szobában.
Megröntgenezték a karját.
Rám nézett, és azt mondta:
„Apa, álmos vagyok.”
Ezek voltak az utolsó szavaim hozzá.
„Semmi baj. Aludj nyugodtan!”
Igen.
Nagyon sajnálom.
Sajnálom, hogy mindezen át kellett mennetek.
Ez…
Szegény kislány.
Van Luke a családban?
Ő az az unokaöcsénk.
- Igen. - Ő és Kensley közel álltak egymáshoz.
Négy nap különbség volt köztük.
Szeretné, ha őt is megemlíteném.
Hogy nagyon szereti őt.
- Igen. - Úgy érzem, Luke magában hordozza.
Érdekes. Én csak…
- Én is látom rajta. - Igen.
- Azt hiszem, ő sem maradt a régi. - Nem. Pedig csak öt és fél éves volt.
De szeretné, ha megemlíteném őt is,
mert nagyon fontos neki.
Remélem, átadjátok ezt neki, ha ő is nyitott rá.
Mert szereti. Mindent megtett, hogy megemlítse.
Nagyon fontos neki.
Rendben.
Fura, ahogy átjön.
Egy kismadár szimbólumát mutatja nekem.
Sok kismadarat mutat.
- Meg kell említenem, mert fontos. - Nagyon fontos.
Imádta a madarakat.
A parton üldözte őket.
Akárhol volt egy madár… Tudom, hogy ez nem szokatlan,
- de imádta a madarakat. - Igen.
Elképesztő, hogy mennyire érezzük a jelenlétét.
Annak ellenére, hogy elköltöztünk a házból, ahol élt.
- Itt él velünk. - Igen.
- A madarak bekopognak az ablakunkon. - Ó, igen.
Mindenhol ott vannak. Mindenhol fészkek vannak.
- Új élet. - Igen.
Őrület!
Imádom.
Azok a kis emlékeztetők. Igen.
Több ezer szeánsz után kijelenthetem,
hogy az apróságok fontosak.
- Igen. - Nagy tanulság.
Annyi szeretetet érzek itt.
És szeretném, ha tudnátok,
hogy ez a kapcsolat a lányotokkal nem ér véget, amikor elmegyek.
- Igen. - A szívetekben és a lelketekben van.
Beszélhettek vele hangosan,
és magatokkal vihetitek, amikor új élményeket és emlékeket szereztek.
Sokkal idősebbnek látom, mint amikor meghalt,
és én hiszek benne, hogy egy nap újra együtt lesztek.
Találkozunk velük.
Ezek a lelkek, ezek az emberek.
Ők ott várnak ránk.
Bátorítanak minket, hogy teljes életet éljünk,
tegyünk meg mindent, amit csak tudunk.
A halálesetek néha arra emlékeztetnek, hogy milyen értékes az életünk.
- És milyen gyorsan vége lehet. - Igen.
Csodálatosan kezeltétek a helyzetet.
El sem tudom képzelni, milyen nehéz erős maradni a többiek miatt.
Csodásan tisztelegtek előtte.
- Ez sosem fog megszűnni. - Igen.
Minden fontos eseményen itt lesz.
- Minden ballagáson, minden esküvőn. - Igen.
Amíg megöregszetek, és aztán egy nap majd találkoztok.
Mindannyian hazakísérjük egymást az életben.
- Köszönöm, hogy kapcsolódhattam. - Mi köszönjük.
- Köszönjük. - Nincs mit.
- Ez csodálatos volt. - Köszönjük.
- Mutathatok valamit? - Persze.
- Jól van. Igen? - Csendben kell lennünk.
Van itt egy fészek.
Egy sirató gerle.
Sokan nem tudják, hogy azért sirató, mert gyászol.
- Sír, mert gyászol. - Bánatos.
Ott vannak, és nem zavarja őket,
ha melléjük állunk. Már két éve.
- Igen. - Ez egy jel.
Köszönöm! Fantasztikus volt!
- Tudom. Viszlát! - Viszlát!
Nagy megnyugvást érzek,
főleg, hogy tudom, apámmal van.
Apád megvédi.
- Imádtam, hogy együtt jöttek át. - Igen.
- Mint egy nagy család. - Igen.
Már tudom, hogy Kensley jól van.
Hallotta, hogy róla beszélgetünk,
és hogy most tenné le a jogsiját. Ezt sokszor emlegetjük.
Hihetetlen, hogy ezt is tudta.
48 óránk van az élő műsorig.
Tudom, mondtad, hogy egész nap jönnek át a dolgok.
Igen, elég megterhelő.
TYLER 50 ÁLLOMÁSOS TURNÉRA INDUL.
Volt korábban egy látomásod, ami nagyon megviselt.
A mellkasom, a szegycsontom pattant egyet.
Hangot adott ki.
Mint apró villámcsapások.
Igen. Bátorítani akarlak, de lassíts és vigyázz magadra!
- Mert… - Jó.
Ez az első fellépésed a tüdőösszeomlásod után.
- Majdnem meghaltál. - De annyira hiányzik.
- Tényleg majdnem meghaltál. - Tudom.
2020 elején lett volna egy élő fellépésem.
Előtte az ágyban feküdtem, és mentálisan készültem
a színpadi fellépésre,
amikor mellkasi fájdalmat éreztem.
Behívtam Heathert és anyát.
Mondtam, hogy vigyenek kórházba.
Megállapították, hogy összeomlott a tüdőm.
A tüdőm teljesen összeomlott, és a szívemre dőlt.
Azonnal orvosi beavatkozásra volt szükségem,
különben meghalok.
Hónapokat töltöttem a kórházban,
hogy felépüljek ebből a traumás állapotból.
Ijesztő volt végignézni az egészet.
- Akkor neked milyen lehetett? - Igen.
Mindennek megvan az ára.
Remélem, hosszú életem lesz.
De öregnek érzem magam.
Belülről.
És a szeánszok még inkább öregítenek.
És emiatt nem tudom elképzelni magam 70 évesen,
mert már most nagyon fáradt vagyok.
Táskás a szemem.
Ezt sem a szél fújta oda. Én már így születtem.
- A látomások miatt vannak. - Igen.
A földöntúli élmények, és olyan dolgokat láttam, amiket nem lehet elfelejteni.
Emiatt megöregszik az ember.
Azt mondtam a producereknek és a családomnak,
hogy készen állok a színpadi szeánszra.
De nincs garancia rá, hogy ez milyen hatással lesz az egészségemre.
- Szóval… - Ez elszomorít.
Ne szomorkodj!
Nem tudom, mit csinálnék nélküled.
Nem megyek sehová.
A lényeg, hogy nem tudunk róla semmit.
Ki tudja, hogy hat a szervezetemre.
HANFORD, KALIFORNIA TYLER SZÜLŐVÁROSA
PIONEER ÁLTALÁNOS ISKOLA
Minden ugyanúgy néz ki.
- Ez régen kék volt. - Igen?
Ott tartották a legtöbb órát.
Erre volt az előadóterem.
- A könyvtár. - Ott egy hölgy.
Az első nap anyám elfelejtett értem jönni.
- Ott vártam. - Hogy felejtette el?
Nem tudom. Még most is haragszom.
- Egyke voltam. Valamiért… - Túl sok dolga volt.
Megesik.
Visszatérni az általános iskolámba elég szürreális,
mert egyedül itt éreztem magam normálisnak.
Ez után az életem örökre megváltozott.
Elárasztottak a benyomások és látomások,
és az elhunytakról való beszélgetések.
- Helló! Hogy van, Mrs. Weisgerber? - Hogy vagy?
De jó látni!
Amikor Tyler elsőosztályos volt, én voltam a könyvtáros.
Tyler kiemelkedő diák volt.
Csak úgy sugárzott a boldogságtól.
Tyler képes volt bárkit felvidítani.
Mikor utoljára látta, milyen magas volt?
- Kábé… - Nagyjából akkora.
Igen.
Tízévesen jöttél rá a képességedre.
Akkor kezdődött, igen.
Maga tudott a képességéről? Amikor…
- Nem. - Az elején elhallgattam.
Én sem értettem, mi történik.
Voltak furcsa pillanatok, amikor éreztem benyomásokat,
már előtte is,
de nem tudtam, hogy képesség, inkább megérzésnek gondoltam.
Amikor idejártam, legalábbis az elején,
ugyanolyan gyerek voltam, mint bárki más.
Úgy is bántak velem.
Ugyanakkor itt kezdett bonyolódni a dolog.
A nagyanyám meghalt, amikor negyedikes voltam.
Ötödik osztályban nehéz érzelmi helyzetben voltam,
mert olyan tudás gyötört,
ami egyszerre zavaró és megterhelő volt.
Tízéves korodban még azt nem tudod, ki vagy,
nemhogy azt, hogy létezik a túlvilág.
- Próbálok előhozni pár emléket. - Sikerült?
Erre nagyon is emlékszem.
Ez volt az a hely, ahol gyerek lehettem.
- Szóval. - Igen.
Csodálatos utazás volt.
Főleg, hogy visszajöhettem.
Ahogy sétálok az iskolában, előjönnek az emlékek,
és minden felelevenedik,
de közben mindenféle benyomás jön át
valahonnan hátulról.
Örülök, hogy beszélhetünk.
Igazán szürreális élmény a volt könyvtárosommal szemben ülni.
- Tudom! - Izgatott vagyok. Itt a füzetem.
- És meditálok… - Akkor most…
Szeánszot tartunk.
- Ezt nem tudtam. - Nyitott lenne rá?
- Nem muszáj. - Nem, nem gond. Csak nem…
- Jó. - Nem tudtam.
- Azt hittem, a múltról beszélgetünk. - Tudom. De gondoltam, miért ne.
- Maga dönt. Ha szeretné… - Rendben.
Nem tudom irányítani, ki jöjjön át,
és a legerősebb kommunikátort kell választanom.
És meglátjuk, mi jön át.
Szóval, ez megvan.
Emlékszem, volt egy lánya. Maddie?
- Maddie. - Emlékszem rá.
- Van másik gyereke is? - Lee, a fiam.
Egy fia. Klassz!
Tényleg? Nagyon érdekes.
Így ni.
Róluk beszélgetünk, és a karrierről.
A lányával kapcsolatban
van egy érdekes dolog, mert…
Változást látok,
méghozzá nem is keveset.
Amikor összekapcsolódom az energiájával,
úgy érzem, nagy felelősséget kell vállalnia,
és el kell döntenie, hogy:
„Vállaljam ezt a nagy feladatot?” Vagy: „Készen állok rá?”
Úgy érzem: „Igen. Menj előre! Ügyes vagy.”
- „Ügyesebb vagy, mint hinnéd.” - Igen.
Ez vonatkozott rá.
- Így volt… Rengeteg változás. - Sok változás.
- Értem. - Ezt nagyon eltaláltad.
És azt gyanítom, hogy más emberek munkáját fejezte be.
- Több különböző feladat. - Állandóan.
Mindig ezt csinálja. Frusztrálja, de azért megteszi.
Ez a lényeg. Keményen hajt.
De úgy érzem, pozitív lesz a válasz.
Jó úton halad.
Jó.
Van a családban rendőr?
- Igen. - Kicsoda?
- Fiam! - A fia.
Nála is lesz egyfajta változás.
- Ez érdekes. Hány éves? - 29 éves.
Jól van. Visszavisznek…
négy évvel ezelőttre. Lássuk csak! Nem értem, miért.
Ha most 29, akkor négy éve… Nézzük csak…
- Megnősült. - Igen? Nagyon érdekes.
Valamiért a termékenységet emlegetik,
erről való beszélgetéseket. Minden rendben.
Ez idővel megoldódik, szóval…
Jó, mert nemrég született meg az első babájuk.
- Csodálatos. - Nem egészen két hónapos.
- Sadie. - Gratulálok!
- De nehezen jött össze… Igen. - Nem volt könnyű.
- De van ilyen. - Igen.
Minden jön, amikor jönnie kell.
Pozitivitást érzek.
Ez egy furcsa kép, de érdemes észben tartani.
Valami egy repülő malacról.
Egy szárnyas disznó.
Ezt meg kellett említenem.
A férjem mondta mindig: „Majd ha disznók repülnek.”
Egyszer bementünk egy boltba,
ahol repülő disznók voltak egy zsinóron.
Ott csilingelt, és Maddie azt mondta: „Nézd!”
Ez vicces. Tehát ennek van jelentősége.
- Vicces emlékek. Aranyos. - Igen, nagyon.
Ez vicces.
És ez lenne az.
Jól van. Úgy érzem, vele foglalkoznom kell.
Hova megyünk? Lássuk!
Bonyolult szétválasztani az anyai és apai ágat.
Nem érzem a halált a szüleivel kapcsolatban.
- Élnek még? - Igen.
Csodálatos. Szuper!
Akkor egy generációval feljebb lépünk.
Meg kell kérdeznem… Egy nő jelenlétét érzem.
Rengeteg női energia, és ki kell emelnek a „J" -t.
Egy női név „J”-vel.
Van a családjában olyan nő, akinek „J”-vel kezdődik a neve?
- A két nagymamámé. - Jó.
Van valamilyen Julie?
- Julia. - Julia.
Értem. Az egyikük már meghalt?
- Mindketten. - Julia elhunyt?
- Egyértelműen. - Ezt ki kell emelnem.
De vannak kortársai is.
Átjött pár hölgy, akiket meg kell említenem.
Úgy látom, idősebbek. Két dologról kell beszélnem.
Mindkettő agyi vonatkozású.
Nem mentális betegség. Inkább valami fiziológiai dolog,
ami a kognitív képességre hatott,
nem érzékelte jól a környezetét.
- Lehet demencia, Alzheimer-kór. - Alzheimer-kór.
Szerintem ez fontos lehet.
Van itt valaki, akinek sztrókja volt.
Van itt valami érdekes. Ez két különböző dolog.
Ki halt meg az Alzheimer-kór miatt?
- Adeline nénikém. - Értem.
Ahogy átjön, szeretné, ha elmondanám, hogy nincs egyedül.
Egy kortársról beszél.
Voltak testvérei? Egy nővér, aki szintén elhunyt?
Ki kell emelnem őket.
- Ő az, akinek sztrókja volt. - Értem.
Jól van.
Igen.
- Sok dolog előjött. - Bizony.
Sosem hittem volna, hogy a volt könyvtárosomnak
- szeánszot tartok. - Ugye?
Érdekes dolog frászt hozni a tanárodra.
Én csak… Nem térek magamhoz.
- Ez az egész… Hű! - Igen.
Lenyűgözött, hogy mennyi mindent tudott.
Mindent eltalált.
Telibe talált. Hihetetlen volt.
- Ez tényleg szuper volt! - Ugye?
Élő műsorokat csinálok több ezer ember előtt.
- Kiválasztok valakit. - Ráböksz.
Azt mondják: „Nekem senkim sincs.”
- Én meg: „De, van.” - Igen.
Megmutatja, hogy a szeretetük a saját elvárásainkat is túllépik.
- Igen. Hűha! - Igen.
Annyira flancos az egész.
Tetszenek a virágok. Hát nem gyönyörűek?
Kiteszek pár szalvétát…
- Hadd segítsek! - Tessék!
- Ezt odaadom. - Hogy működik ez?
- Ahogy akarod. - Szerinted értek hozzá?
Nem tudom…
Ahogy szeretnéd.
- Rendben. - Jó?
Csak férjen bele a lyukba.
Rég nem láttam Petert és Feliciát, úgyhogy izgatott vagyok.
Peterrel és Feliciával ebédelünk.
Örülök, hogy láthatom őket.
Bőven lesz miről beszélgetnünk.
Jóságos ég!
- Helló! - Nicsak, ki van itt!
- De jó! - Sziasztok!
- Ti… - Csodás zöld ruha!
- Ne sírj! - Én már tíz perce itt lennék.
- De ő lassú. - Hogy vagy?
Ne sírj!
- Hogy vagy? - Szia, Tyler!
- Jól. Igen. - Boldog nap!
Úgy örülünk nektek.
Úgyhogy készültünk egy kis ennivalóval.
Remélem, tetszik.
- Van quiche. - Gyönyörű.
- Üljetek le! - Ó, Theresa!
- Igen? - Még mindig fekete vagyok.
Nem érdekel a quiche.
- Jó. Megyek… - Értékelem.
Csinálok neked azt, amit kérsz.
- Ezt nem te csináltad. - De igen. Kóstold meg!
- Bacon van benne. Ízleni fog. - Mindenkit etet.
- Nem tehetek róla. - Jól főz.
- Tényleg. - Köszönöm.
Sok mindenről kell beszélnünk.
Szeretném elmondani,
hogy ez az egész mindannyiunkat megviselt.
Ez csak egy új kezdet.
Nagyon szeretlek titeket.
És ha Tyler nem beszél rá a DNS-tesztre,
sosem tudtam volna meg azt, amit most tudok.
Stella sok éven át uralkodott fölöttem.
De már nem.
Nem hagyom, hogy befolyásolja az életemet.
Nem szeretnéd szembesíteni, és…
Arra a következtetésre jutottam, hogy semmi értelme.
Nem változtatna semmin.
- Szembeszálltál a múlttal. - Igen.
Megtaláltad a téged érdeklő igazságot.
Nem gondoltam volna, hogy végül Tyler segítségével
tudom majd meg, hogy ki vagyok,
és sikerül átlépnem azon, ami a múltban történt velem,
és segít abban, hogy újra jól érezzem magam.
A továbbiakban a múltamból
csak téged és Feliciát engedlek be az életembe. Ennyi.
Ezt szerettem volna megmutatni nektek.
- A családfám, ami különleges. - Istenem!
Itt van az olasz családom, és a neveik.
De itt lent van a két testvérem:
Felicia és Peter.
Ti mindig a családom lesztek. Ez soha nem változik.
Mindig testvérek leszünk. Mindig szeretni foglak titeket.
Hálás vagyok minden segítségért,
és hogy megvédtetek.
Sok mindenre emlékszem. Szeretném megköszönni,
mert sok mindenen átmentetek.
Jó volt látni a nevemet Theresa családfáján,
de megmondtam neki, hogy mindig én lesz az első számú bátyja.
Ez a pozíció foglalt.
A másik bátyjával is találkozni fogok.
Szeretni fogom, meg minden, de…
Jobb, ha tudja, hol a helye.
Ez a nap megmutatta,
hogy a tágabb értelemben vett család az a szeretet, amit létrehozunk.
Nem a vér tesz minket családdá.
- Ez visz előre. - A szeretet, a kötődés.
Ti mindig a bácsikám és a nénikém lesztek.
Hálás vagyok, hogy részese lehetek a történetnek.
Ez alatt a pár hónap alatt
anyával lerántottuk a leplet erről a nagy rejtélyről,
a Stella nevű szörnyetegről.
Most már úgy élhetünk, hogy tudjuk, kik vagyunk,
honnan jöttünk, és mekkora a családunk.
A család az, amit annak tartunk.
Puszizkodunk?
- Szeretlek! - Te vagy ma a legszebb ajándék.
- Rendben? - Összetartozunk.
Milyen volt Nanci ma reggel?
Aranyos.
- Jól volt. - Tudta, hogy elmegyünk.
Folyton a kezemet harapdálta.
Ott akart tartani.
- Jól nézel ki. - Köszönöm. Igen.
Van hideg víz, vagy megállhatunk egy Starbucksnál.
Rengeteg időnk van.
Miközben az első fellépésemre tartok,
máris elárasztanak a túlvilágon lévők üzenetei,
amiket a műsor résztvevőinek küldenek.
És emiatt nem tudok másra koncentrálni.
Esküszöm, Tyler, olyan furcsa, hogy élő műsorod lesz.
Olyan rég volt már.
Furcsa lesz látni azt a sok arcot.
Tudom. Tényleg furcsa. Eltelt másfél év.
Istenem! És ahogy az utolsónak vége lett!
- Aztán elszabadult a pokol. - Igen.
Majdnem egy hónap a kórházban.
Nem akarom újra végigcsinálni. Rendben?
Igen.
- Majd én viszem. - Ez ide jön.
Igen? Rendben.
- Ez a tiéd? - Mehet?
- Kész. - Minden megvan?
Igen. A legnehezebb rész az előcsarnokon átjutni.
Amikor Tyler élőben lép fel, és megérkezünk a szállodába,
ő nagyon nyugodt, és bezárkózik.
Rögtön jövök.
Nem akar másokkal lenni.
Nem akarja, hogy zavarják. Amikor szobaszervizt kérünk,
én veszem át az ételt, mert ő nem akar kapcsolódni
senkinek az érzéseihez, érzelmeihez, semmihez.
A műsor előtt nem beszélünk előtte kellemetlen dolgokról.
Nem beszélünk semmi nehézségről,
mert szeretnénk, ha nyugodt maradna.
Kezdenek átjönni a dolgok.
Mentálisan, fizikailag ködös minden.
Nagyon más.
Csak túl akarok lenni rajta.
Nem tudom. Sokféle érzés kavarog bennem.
De nem tudom, pontosan mik. Izgatottság, öröm.
Talán egy kis félelem, bár nem tudom, mitől félek.
Több mint 50 műsort csináltam. Talán az, hogy ki kell állni a színpadra,
ahol sebezhető az ember…
Fizikai fájdalmat okoz.
Érzelmileg kimerítő.
Olyan állapotba hoztam magam,
amiben most vagyok,
ami megnehezíti, hogy ki tudjam fejezni magam,
amíg el nem kezdek firkálni.
És aztán minden jön magától.
Csak azt kell tennem, amire hivatott vagyok:
holnap színpadra lépni, és mindent beleadni.
Aztán…
megint emberi lény lehetek, ha végeztem.
Dobszóló!
- Helló! Hogy van? - Mehetünk?
Igen. Köszönöm.
- Helló! - Örvendek!
- Hogy van? - Én kísérem el.
Köszönöm.
Jól van. Majd…
A fellépések előtt nagyon izgulok.
Hatalmas a tét. Ez több mint szórakoztatás.
Vannak, akik szeretnének kapcsolódni a szeretteikhez.
Vannak, akik több ezer kilométert utaztak, hogy itt lehessenek.
Egy szeánsz alatt többen is kaphatnak egyfajta lezárást.
Ez egy nagy kihívás,
mert nem tudom befolyásolni az üzeneteket.
Nem erőltethetek semmit.
Bíznom kell abban, hogy a túlvilágon lévők majd felbukkannak.
- Hogy vagy? Izgulsz? - Sok minden jön át.
- Máris sok minden jön át? - Igen.
Másfél év telt el. Vajon…
- Sok minden felgyűlt. - Igen.
Ettől még idegfeszítőbb.
- Ügyes leszel. Szeretlek! - Szeretlek!
Húzd ki magad, rendben?
A vállad legyen egy vonalban a füleddel.
- Majd a fejemre teszek egy könyvet. - Én is púpos vagyok.
Nekem is rossz a tartásom, de ne felejtsd el kihúzni magad!
Szerintem azért ideges, mert másfél éve nem csinált élő műsort.
Az, hogy több ezer ember előtt kell fellépnie,
nagyon megterhelő.
Izgulsz?
Mindig izgulok.
#TYLERHENRYMEDIUMSZEANSZ
Most nagyon ideges vagyok.
A színpadi fellépés az egészségemre is veszélyes.
De meg kell tennem. Ez a hivatásom.
KÉRDEZZ TYLERTŐL!
Kész vagy?
Igen. Fogom a cuccomat.
- A holmidat. - Igen.
- Rendben. - Igen. Ideje indulni.
Csináljuk!
- Itt fogunk várni. - Jól hangzik.
- Veszek egy mély levegőt. Izgulok. - Igen. Mély levegő.
Milyen a tüdőd?
Ha szorongok, akkor kicsit rosszabb.
- Érthető. - Kicsit szorít.
Azért vagyok itt, hogy üzeneteket közvetítsek.
Segíteni jöttem.
Gyógyítani jöttem.
Értük vagyok itt. Ez vagyok én, bármi is az ára.
- Ez egy különleges munka. - Igen.
Köszönök mindent.
Eljött a nagy pillanat. Meglátjuk, mi lesz.
Mintha…
Kitartás!
Hölgyeim és uraim, Tyler Henry!
Helló, mindenki! Helló!
Hogy vagytok?
Olyan jó érzés végre visszatérni!
A feliratot fordította: Latkóczi Barbara