PŘED 18 HODINAMI TYLER VYCÍTIL V CHINA ALLEY V KALIFORNSKÉM HANFORDU OHEŇ.
TU NOC DOŠLO V CHRÁMU K POŽÁRU.
SERIÁL NETFLIX
Je tady cítit kouř.
Ahoj.
- Byla to těžká noc a těžký den. - To rozhodně. Rád vás vidím.
- Je to… - Strašná rána.
Obrovská rána.
Nemám slov.
Požár, který začal na schodišti,
bohužel dýmem a žárem poškodil
chrámovou místnost ve druhém patře.
Volali nám včera v půl jedenácté večer.
Ještě ráno hasili aktivní ohniska.
Hasiči přijeli rychle.
Bylo tady asi sedm hasicích vozů.
- Tak velký zásah? - Jo, velká akce.
Předsedkyně sdružení pro ochranu China Alley Arianne Wingová
a její manžel Steve Banister
jsou vděční za rychlou reakci hasičů
a jejich snahu o záchranu majetku.
Díky nedávné prohlídce budovy
posádky znaly uspořádání vnitřku budovy,
včetně drahocenného vybavení.
Podle šéfa hanfordských hasičů Steva Pendergrasse se hasiči
při hašení plamenů snažili postupovat šetrně.
Byl krásný.
Doufám, že ho bude možné zrestaurovat.
Už mnohokrát jsem předpověděl nějakou událost,
aniž bych to tušil.
Když vycítím nějaký zdravotní problém nebo něco výrazného,
jako je oheň,
řeknu to klientům, protože to často má význam
a uskuteční se to způsobem, který v okamžiku seance nemůžu znát.
Doufám…
- že ho obnovíte. - Jo.
- Děkuju. - Rozhodně.
K ZALOŽENÍ POŽÁRU SE NEDÁVNO PŘIZNALA MÍSTNÍ BEZDOMOVKYNĚ.
PO ZADRŽENÍ BYLA OBVINĚNA ZE ŽHÁŘSTVÍ.
TYLEROVA MATKA
Dnešní seance bude zajímavá.
Ozývá se mi asi pět lidí.
A čtyři z nich s sebou vedou někoho mladšího.
- Je to žena. - Jo?
Cítím tam něco v souvislosti
s poruchou funkce mozku.
Na úrovni elektrických impulsů. Pak cítím pád do bezvědomí.
A potom smrt.
Ale seběhlo se to hrozně rychle.
Připadá mi to jako nečekaná nebo bizarní nehoda.
- Zdravím vás, já jsem Tyler. - Dobrý den.
- Jsem Delaney. - Těší mě.
- Zdravím vás. Těší mě. - Jsem Avonlea, mě taky.
Už se to na mě valí, promiňte, jsem trochu…
Rád vás obě poznávám.
Máte nádherný dům.
- Díky. - Vypadá úžasně.
Cítím toho strašně moc. To se nestává!
- Tak rychle? - Musím si odkašlat.
- Jasně. - Vteřinku. Promiňte.
Sakra! To se ještě nestalo.
Promiňte mi ten trapný začátek.
Ale vůbec ne.
Už se nemůžu dočkat. Vydržte chvilku.
- Nepotřebujete vodu? - Už je to lepší.
- Omlouvám se. - Panebože.
Vodu bych si dal, jestli vás můžu obtěžovat.
- Tady máte. - Skvělé. Děkuji.
Teda páni.
To se mi ještě nestalo.
Před seancí mívám dost
tělesných reakcí.
Většinou začnou po zahájení seance, ale teď to přišlo ve chvíli,
kdy jsem vás viděl.
A pokračuje to. Ozývá se spousta lidí.
Obvykle je to jeden nebo dva.
Vy jich tady máte spoustu.
- Takže… - Dobře.
Než začneme, máte nějaké předměty?
- Vytáhli byste je? - Jasně.
A můžeme to zkusit a uvidíme, co přijde.
- A kytara. - Úžasný. A ještě kytara.
Díky. Tak jo.
Začnu si kreslit, podržím to v ruce a uvidíme.
Tak jo.
Výborně.
Tak jo.
Jo.
Takže máme…
Dobrá.
Ozývá se pět lidí, co jsou po smrti.
Většinou jsou to muži.
Chovají se ochranitelsky
a otcovsky.
Jsou spokojení a smíření se svým životem a s tím,
jak zemřeli, ale chrání jednu malou…
mladší duši někoho, kdo zemřel.
Dotyčná zemřela hodně mladá.
A na to je kladen velký důraz.
Pokusím se všechny ty osoby oddělit.
Pořád chtějí, abych mluvil o „tátovi“.
Někdy to může být otcovská figura.
Ale tohle je skutečně něčí otec.
- Zemřel vám otec? - Ano.
- Dobrá. Je to tedy důležité.
Tak jo.
Přichází se svým otcem.
- Ano. - Tak nějak.
- Takhle. - Ano.
- Tak se mi to jeví. - Panebože.
Vztahy mezi otcem a synem bývají někdy bouřlivé.
Ale tihle na mě působí tak,
že byli super dvojka.
Měli byste vědět, že tu jsou záměrně spolu,
to je velmi důležité.
Moment.
Něco cítím na hrudi,
ale není to náhlý stav typu infarktu.
Spíš to vypadá na nahromaděnou tekutinu v plicích
nebo jiný problém s plícemi nebo dýcháním.
Říká vám to něco?
To je asi můj dědeček.
- Aha. - Měl rakovinu plic.
Znáte Harolda?
- To je můj dědeček. - To je on? Dobře.
Skvěle. Někdy to lidi trochu vyděsí.
Nepečoval soustavně o svoje zdraví.
- Jo. - I když mu řekli,
že by měl zpomalit.
On si chtěl ale dělat, co chtěl.
Odpovídá to?
- Byl to kuřák. - Jo.
Ano. Když se mi začalo špatně dýchat,
mohlo to odkazovat na příčinu smrti.
- To je dobré mít na paměti. - Dobře.
Tak jo.
Má váš děda sestru?
Ano.
Je tam zmínka o někom, kdo je pojmenován po kameni.
Vidím symboliku kamene jako amuletu.
Měli jste v rodině jména jako Ruby, Opal a podobně?
- Tetu Opal. - Dobře.
To je sestra mého dědečka.
- Skvěle. - Panebože.
Měl bych ji vyzdvihnout.
- Také zemřela, je to tak? - Ano.
Tak jo.
Chtěl jsem taky zmínit…
Ne, přejdu k té mladší.
Řeknu to tak,
jak se mi to jeví.
Zdá se mi, že ta mladší je plná elánu.
Zajímavé je, že došlo k nějaké konverzaci,
kdy někdo řekl:
„Kdyby tady ta osoba byla, měla by řidičák
nebo by ho brzy dostala.“
Mám pocit, že takhle nějak to proběhlo.
- A určitě je to „ona“. - Jo.
Myslím, že je to žena.
- O tom rozhovoru věděla. - Ano.
- Proběhl ten rozhovor? - Ano.
Dobrá. Ozývá se mi a chci vám říct…
Mám husí kůži.
Neuvízla ve věku, kdy zemřela.
- A chci, abyste věděli, že… - Já chci…
- To jsi vždycky říkala. - Je to důležité.
Dělá na mě dojem, že její vědomí prošlo růstem a rozvojem,
dokonce i na druhé straně.
A je stále velmi propojená se svou rodinou.
A působí velmi aktivně.
Zdá se mi, že potřebovala být velmi aktivní, aby…
se vůbec mohla soustředit.
Ve smyslu: „Musím tu energii vybít.“
Hrála fotbal. Já je trénoval.
- Jo. - Byla nejlepší v týmu.
Přehrála i spoustu spoluhráčů.
Tomu bych věřil. Spousta energie.
Mluvíte o naší dceři.
- Bylo jí pět a půl. - Jasně.
Teď by jí bylo 15 a dělala by řidičské zkoušky.
Sakra.
Naše dcera Kensley měla velkou fantazii.
Byla umělecky nadaná.
Ráda malovala.
Milovala fotbal, šel jí skvěle.
Jdi po míči.
Jo, Kensley!
Moc ji bavilo plavání.
Rádi jsme chodili na pláž a plavali jsme v bazénu.
Mám mluvit o všech ostatních sourozencích
a vyjadřuje kolem toho velkou radost.
Mám pocit, že pro ni hodně znamenali.
- Ano. - Nevím, kolik jich je.
Ale je jich dost.
Alespoň tři, ne-li víc.
Máme ještě tři děti.
- Super. - Jo.
Je to zajímavé. Ve svém krátkém životě měla spoustu koníčků.
Z jejího pohledu
- žila naplněný život. - To ano.
Připisuje to svým rodičům.
Nejzásadnější je,
že vyjadřuje přání, aby bývala měla víc času.
Ale vy jste jí tady připravili krásný život.
- Dobře? - Jo.
V souvislosti s tím, jak se na ni vzpomíná,
říká, že to přesahuje jeden život,
a vyjadřuje za to vděk.
- Jsi pohodě? Mlčíš. - To nic.
To nic. Je toho na nás hodně. Všechno je v pořádku.
Mám mluvit o situaci,
která mohla vést k úmrtí.
Je to dost složité, takže musím zmínit víc věcí.
Je to mnohem zvláštnější
než rakovina plic nebo selhání jater. Ale něco tam je.
Jako by to celé něčím začalo.
Vidím v podstatě přímku.
Ona ukazuje na jeden bod.
To většinou znamená, že ukazují, že něco začalo.
Došlo k něčemu,
co odstartovalo sled událostí vedoucích k její smrti.
Neříká, že by zemřela při prvním incidentu.
Něco se stalo ještě později.
Co s tím možná souviselo.
A to byla příčina smrti,
jestli to správně chápu.
Cítím, že si přeje, aby se lidi zbavili pocitů viny
ohledně té první události.
Ve smyslu toho, že si někdo říká: „Měli jsme dohlédnout,
aby se to nestalo, aby nedošlo k tomu zranění.“
Nevím, o co přesně jde, ale mluvím o pocitu,
kdy si někdo vyčítá, že něčemu měl zabránit.
Ale nikdo nemohl tušit,
k čemu tato událost povede.
- Je to trochu zvláštní. - Hrály jsme v jejím pokoji s barbínami.
- Jo? - A ona pro něco odešla.
A když se vracela, utíkala a upadla.
- A zlomila si ruku. - Chápu.
- V tomhle smyslu… - A vyčítáš si to?
Trochu jo.
To jsem nevěděla.
Jo.
Chce, aby ses od toho osvobodila.
Cítím z ní, že dává najevo, že nikdo nemohl vědět,
jaké to bude mít následky.
To, co říkají, není nikdy náhoda.
Myslím, žes to dnes měla slyšet.
Nemohla jsi udělat nic jinak.
Někdy nám to tak připadá, viď?
Zvládla jsi to úžasně.
Jo. Je to dobrý.
Je to dobrý.
Tak jo.
Mluví o tom, co bylo pak.
Seběhlo se to rychle.
Mluví se o tom těžce.
Nechce se pouštět do detailů a za to jsem rád.
Chce tomu dát pozitivní vyznění.
- Jo. - Radostné.
Ale chápu to tak,
že po onom incidentu se stalo něco, co vedlo k její smrti.
Cítím z ní…
Chci jasně říct, že v době smrti netrpěla.
To je naprosto zřetelné.
Jako by se uložila ke spánku.
Lépe to popsat neumím.
Vím, že něco není v pořádku
a nemůžu se z toho stavu dostat.
Ale pak jako bych šel spát.
A ve spánku cítím něco jako
- přechod jinam. - Jo.
Proběhlo to velmi poklidně.
Pokud někdo něčeho lituje, tak toho, jak se zvládla ta situace
předtím.
- Když… - Jo.
Když si zlomila ruku, bylo to…
Ty výčitky jsou…
Nesu si v sobě pocit viny,
protože jsme ji vzali na kliniku specializovanou na zlomeniny.
Jasně.
A mívám myšlenky na to, že kdybychom ji vzali do nemocnice…
- Jasně. - Byla by tu s námi.
Ale my jsme ji prostě
vzali na kliniku,
kde jí při napravování kosti v ruce
podali injekčně lidokain.
Což je v pořádku,
ale oni jí dali
větší než dospělou dávku. Předávkovali ji lidokainem.
Byl jsem v té místnosti jediný.
Dělali jí rentgen ruky.
Podívala se na mě a řekla:
„Tati, chce se mi spát.“
A pak jsem s ní mluvil naposledy.
Řekl jsem: „To nic. Můžeš usnout.“
Jo.
Je mi to moc líto.
Moc mě mrzí, co vás všechny potkalo.
To je…
Chudinka.
Je v rodině nějaký Luke?
To je náš synovec.
- Jo. - S Kensley si byli blízcí.
Narodili se čtyři dny od sebe.
Je pro ni důležité, abych ho zmínil.
Vyjadřuje mu velkou náklonnost.
- Ano. - Myslím, že on na ni nezapomíná.
Je to zajímavé.
- Je to pořád vidět. Jo.
- Myslím, že ho to změnilo. - Dokonce i v tom věku.
Ona dnes dává najevo,
že pro ni hodně znamenal.
Doufám, že mu tu zprávu budete moct předat.
Zmínila speciálně jeho a je v tom hodně lásky.
Je to významná věc.
Dobrá.
Teď je to trochu divné.
Ukazuje mi symboliku ptáčka.
Vidím hodně ptačích symbolů.
- A zdá se to důležité. - Velmi důležité.
Milovala ptáky.
Běhala za nimi po pláži.
Vím, že to není nic neobvyklého.
- Ale měla je moc ráda. - Jo.
Pořád tady cítíme její přítomnost.
I když jsme se přestěhovali z domu, kde bydlela.
- Je tu s námi. - Určitě.
- A ptáci nám klepou na okna. - Jo.
Všude jsou hnízda.
- Nový život. - Jo.
Je to šílené.
To je krásný.
Mají takové milé drobnosti rádi.
Během tisíců seancí jsem zjistil, že maličkosti bývají nejvýznamnější.
- Jo. - A to je dnešní velké poselství.
Je v tom tolik lásky.
A chci, abyste věděli,
že to spojení s vaší dcerou neskončí, až odejdu.
- Jo. - Zůstává ve vašem srdci i duši.
Můžete s ní mluvit nahlas
a můžete na ni vzpomínat, až budete zažívat nové věci.
Působí na mě jako mnohem starší, než byla v době své smrti
a krásné je, že věřím, že se všichni zase shledáme.
Zase je všechny uvidíme.
Jejich duše.
A čekají na nás.
Vyzývají nás, abychom žili naplno,
abychom svůj vyměřený čas naplnili po okraj.
A smrt je nám někdy připomínkou drahocennosti a vzácnosti života.
- A toho, jak je křehký. - Jo.
Zvládli jste to úžasně.
Neumím si to vůbec představit. Vaše další děti vás potřebují.
A ty na ni krásně vzpomínáš.
- To nikdy neskončí. - Jo.
Bude vás doprovázet u všech významných událostí.
- U promocí, u svateb. - Jo.
Budě vás doprovázet až do stáří. A pak se zase setkáte.
Všichni se jen vzájemně doprovázíme domů.
- Děkuju, že jsem mohl přijít. - Moc vám děkujeme.
- Díky. - Není zač.
- To bylo úžasný. - Díky.
- Můžu vám něco ukázat? - Jasně.
- Jo? - Musíme být ticho.
Je tam hnízdo.
Truchlící holubice.
Říká se tak hrdličce. „Mourning“, ne „morning“.
- „Mourning“ jako truchlení. - Smutek.
Tamhle je. Ničeho si nevšímá.
Je tu už dva roky po sobě.
- Jo. - To je znamení.
Znovu děkuju. Bylo to fantastické.
- Ano. Nashledanou. - Mějte se.
Najednou jsem v klidu,
hlavně když vím, že je s mým tátou.
Ochraňuje ji.
- Líbilo se mi, jak přišli spolu. - Jo.
- Jako velká rodina. - Jo.
Víme, že se Kensley má dobře.
Slyšela nás mluvit o tom,
že kdyby tu byla, už by měla řidičák. Říkali jsme to tolikrát.
Nemůžu uvěřit, že to věděl.
Do živého vystoupení zbývá 48 hodin.
Vím, že celý den mluvíš o tom, co všechno se ti zjevuje.
Jo, úplně mě to zaplavuje.
TYLER JEDE NA TURNÉ PO 50 MĚSTECH.
Jedna vize tě hodně zasáhla.
Něco jako křupnutí v hrudní kosti.
Křuplo to.
Jsou to jen krátké záblesky.
Chci tě povzbudit, ale buď opatrný.
- Protože… - Jo.
Je to tvoje první vystoupení po kolapsu plíce.
- Minule jsi málem umřel. - Moc mi to chybí.
- Málem jsi umřel. - Já vím.
Začátkem roku 2020 jsem měl naplánované vystoupení.
Před akcí jsem ležel v posteli a připravoval se
na dění na jevišti,
když jsem ucítil bolest na hrudi.
Zavolal jsem Heather a mámu.
Musel jsem do nemocnice.
Diagnostikovali mi zhroucenou plíci.
Úplně splaskla a ležela mi na srdci.
Potřeboval jsem okamžitý zásah,
jinak bych zemřel.
Byl to tak traumatický zážitek,
že jsem se v nemocnici zotavoval několik měsíců.
Bál jsem se, když jsem tě v tom stavu viděl.
- Neumím si představit, co jsi zažíval. - Jo.
Nic není zadarmo.
Doufám, že budu žít opravdu dlouho.
Ale cítím se starý.
Uvnitř.
Po seancích se vždycky cítím starší.
A kvůli tomu si nedokážu sám sebe
představit v 70 letech. Jsem už tak unavený.
Ty pytle po očima
tam nemám náhodou. Narodil jsem se s nimi.
- Jsou z nakupení všech těch vizí, - Jo.
ze všech podivnných zážitků, z toho, že jsem viděl věci, co nemůžu zapomenout.
To člověku přidá roky.
Ujistil jsem producenty a rodinu, že mám jistotu,
že vystoupení zvládnu.
Ale nemám žádnou záruku ohledně následků na moje fyzické zdraví.
- Takže… - Z toho jsem smutný.
Ale nebuď.
Nevím, co bych bez tebe dělal.
Nemám v úmyslu nikam jít.
Chci jen říct, že tomu vůbec nerozumíme
a nevíme, jak mě to tělesně ovlivní.
TYLEROVO RODNÉ MĚSTO
ZÁKLADNÍ ŠKOLA
Tady se to nezměnilo.
- Tohle bylo modré. - Jo?
Tam jsme se většinou učili.
Tady byl sál.
- Knihovna. - Někdo tam je.
První den ve škole mě máma zapomněla vyzvednout.
- Tak jsem tam zůstal. - Zapomněla?
Nevím. Pořád jí to mám za zlý.
- Byl jsem jedináček. - Měla toho tolik.
To se stane.
Vrátit se na základní školu je hrozně zvláštní pocit,
protože tam jsem se ještě cítil normálně.
Bylo to ještě před tím, než se mi život změnil navždy.
Než mě začaly zaplavovat dojmy a vize
a hovory o zemřelých lidech.
- Jak se máte, paní Weisgerberová? - Jak se máš?
Rád vás vidím.
Když Tyler začal chodit na naši školu, byla jsem knihovnice.
A Tyler byl výjimečný.
Vyzařovala z něj spokojenost.
Přinášel dobrou náladu.
Jak byl vysoký, když jste ho viděla?
- Byl… - Asi takhle.
Jo.
Tvoje schopnosti se probudily v deseti letech.
Začal jsem to zkoumat.
Věděla jste, co má za dar?
- Ne. - Napřed jsem o tom nemluvil.
Nechápal jsem, co se děje.
Občas jsem různé věci z lidí cítil
už dřív,
ale připisoval jsem to spíš intuici.
Na té škole jsem alespoň na začátku
byl jako každé jiné dítě. Neměl jsem žádné zvláštní zacházení.
Ale pak se to začalo komplikovat.
Moje babička zemřela, když jsem byl ve čtvrté třídě.
V páté třídě se začaly dostavovat pocity, jako bych něco věděl,
a hrozně mě to mátlo
a byl to obrovský nápor na psychiku.
V deseti letech úplně nevíte, kdo vlastně jste,
natož když se do toho míchá jiná dimenze.
- Pokouším se vybavit si vzpomínky. - Máš nějaké?
Tohle si pamatuju.
Tady jsem mohl být prostě dítětem.
Jo.
Byla to fantastická cesta.
Jsem rád, že jsem se vrátil.
Procházím se po škole, vybavují se mi vzpomínky
a vrací se mi zážitky,
ale někde vzadu mě rozptylují vjemy, co nepřestávají přicházet.
Těším se na to.
Je to bizarní, sedět před svou bývalou knihovnicí.
- Já vím! - Těším se. Mám tu sešit.
- Chvíli medituju… - Takže budeme…
Uděláme seanci.
- To jsem nevěděla. - Jste pro?
- Nemusíme. - To je v pořádku. Jen jsem…
- Jo. - Nečekala jsem to.
- Čekala jsem, že budem vzpomínat. - Jo, ale říkal jsem si, proč ne.
- Je to na vás. - Ale jo, klidně.
Nemám kontrolu nad tím, co přijde,
spíš se musím řídit tím nejsilnějším hlasem.
Uvidíme, co se ukáže.
Mám to.
Vím, že jste měla dceru. Maddie?
- Maddie. - Pamatuju si.
- Máte další děti? - Syna Lee.
Máte syna. To je super.
Vážně? Zajímavé.
Tak.
Chci mluvit o jejich kariéře.
U vaší dcery,
tam je to zajímavé, protože…
Zmiňuje změny
a velké posuny.
Když se spojím s její energií,
cítím, že bude na velmi zodpovědné pozici
a bude se rozhodovat,
jestli se může zhostit velkého úkolu.
Cítím něco jako: „Jsi dobrá.
- Jsi schopnější, než myslíš.“ - Jo.
A to se týká jí.
- Hodně se toho u ní změnilo. - Hodně moc.
- Dobře. - Říkáš to přesně.
A mám podezření, že dělá věci i za ostatní.
- Zastává různé role, i když nechce. - Furt.
Dělá to často. Frustruje jí to, ale nemůže si pomoct.
Přesně tak. Je dříčka.
Ale reakce bude pozitivní. Podle mě je na správné cestě.
Dobře.
Pracuje někdo u policie?
- Ano. - A kdo?
- Můj syn. - Aha, váš syn.
Taky se dočká změny.
- Zajímavé. Kolik mu je let? - Je mu 29.
Vede mě do doby…
před čtyřmi lety. Nevím proč. Dvacet…
Před čtyřmi lety, takže 29…
- Oženil se. - Vážně? Zajímavé.
Mluví o zlepšování plodnosti,
případně se to probíralo. V pořádku.
To se jistě samo vyřeší, takže…
První dítě už se jim narodilo.
- Úžasné. - Jsou jí necelé dva měsíce.
- Sadie. - Gratuluju.
- Nemohli sehnat… jo. - Jo. Prostě něco.
- To se stává. - Jo.
To, co se má stát, se nakonec stane.
Vnímám to pozitivně.
Tohle je divný obraz, ale zapamatuju si ho.
Nějaké létající prase.
Prase s křídly.
To jsem nemohl nezmínit.
Můj muž říkával: „Až budou prasata mít křídla.“
A pak jsme šli do nějakého obchodu
a tam měli létající prase na provázku.
Bzučelo ve vzduchu a Maddie ho viděla.
Legrační. Takže „létající prase“ má nějaký význam.
- Je to vtipná vzpomínka, ano. - Rozhodně.
To je sranda.
A to patří sem.
Aha. S ním to musím vyřešit.
Kam to jdeme?
Když mluvíme o… Nedaří se mi oddělit rodinu otce a matky.
Nezdá se mi, že by už od nás odešli.
- Žijí ještě? - Ano.
- Úžasné. - To jo.
Posuneme se o generaci nahoru.
Je tam nějaké spojení se ženou?
Cítím spoustu ženské energie a taky vidím J.
Ženské jméno na J.
Máte v rodině nějakou ženu na J?
- Obě babičky. - Aha.
Je tam Julie?
- Julia. - Julia.
Jasně. Je možné, že jedna zemřela?
- Obě. - Julia zemřela?
- Rozhodně. - To si napíšu.
Ale mám tu i pár současníků.
Ozývá se mi hodně žen, které zemřely a o kterých bych měl mluvit.
Jsou spíš starší. A vidím dvě věci.
Obě souvisí s mozkem.
Netýká se to duševního zdraví, ale psychologického stavu,
který ovlivňoval schopnost
vnímat okolí.
- Asi demence, Alzheimer. - Alzheimer.
To mi připadá potenciálně relevantní.
Taky mám podezření na mrtvici.
Pak jsou tu dvě zajímavé věci.
Kdo zemřel na Alzheimera?
Moje teta Adeline.
Jasně.
Mám zmínit, že není sama.
Vnímá jednoho současníka.
Neměla sourozence? Sestru, která taky zemřela?
Musím zdůraznit obě dvě.
- To ona měla mrtvici. - Chápu.
Jasně.
Tady.
- Co jsme všechno probrali! - Jo.
Nikdy by mě nenapadlo, že se setkám se svojí knihovnicí.
- Při seanci. - To jo.
Vyděsit bývalou učitelku, to za to stojí.
Pořád jsem z toho trochu vedle.
- Pořád tomu nemůžu věřit. - Jo.
Naprosto mě dostalo, že věděl tolik věcí.
Ve všem se trefil.
Do puntíku. Neuvěřitelné.
- To bylo senzační. - Já vím!
Dělám vystoupení před tisíci diváky.
- Někoho si vyberu. - Náhodné.
Začnou tvrdit: „Nikoho nemám.“
- Já říkám: „Ale máš.“ - Jo.
Je vidět, že jejich láska k nám
přesahuje naše očekávání.
- Jo. - Jo.
Máme se jak na zámku, no ne?
Natrhala jsem krásné květiny. Co myslíš?
Dám ti ubrousky.
- Pomůžu ti. - Už to je.
- Tady máš. - Jak se to dělá?
- Jak chceš. - Copak to umím?
Nevím…
Udělej to, jak chceš.
- Fajn. - Dobře?
Jen se musí vejít do díry.
Petera a Feliciu jsem dlouho neviděla, moc se těším.
Peter a Felicia přijdou na oběd.
Moc se na ně těším.
Musíme toho hodně probrat.
Panebože!
- Ahoj! - Kdopak to je?
Ahoj!
- Teda… - Měl jsem zelenou vizi.
- Jen žádné slzy. - Přijel bych před deseti minutami.
- Ale ona zdržuje. - Jak je?
Nebreč.
- Jak se máš? - Ahoj, Tylere.
- Dobře. - Krásný den.
Jsme rádi, že jste tady.
Připravili jsme něco malýho.
Dobrou chuť.
- Máme quiche. - Krása.
- Hezky se posaďte. - Ale Thereso.
- Jo? - Jsem černej.
Já na quiche moc nejsem.
- Tak já… - Ale moc díky.
Tak ti udělám, co budeš chtít.
- Tohle jsi nedělala. - Ale jo. Zkus to.
- Je tam slanina, bude ti chutnat. - Vaří všem.
- Nemůže si pomoct. - Dobře vaří.
- To jo. - Díky.
Máme hodně o čem mluvit.
Řeknu jen jednu věc.
Tahle cesta byla těžká pro všechny.
Tohle je nový začátek.
Mám vás moc ráda.
A kdyby mě Tyler nepřiměl k testu DNA,
nikdy bych nevěděla, co vím teď.
Stella nade mnou měla celé ty roky moc.
Teď už ji nemá.
Nenechám si od ní dál ničit život.
Nechtěla bys za ní jít?
Došla jsem k závěru, že to nic nezmění.
Nebylo by to k ničemu.
- Minulosti ses postavila. - Jo.
Dobrala ses pravdy. Nic víc není třeba.
Nikdy by mě nenapadlo, že to Tyler mi pomůže zjistit,
kdo vlastně jsem,
a odvrátit se od všeho, co se mi v životě stalo,
abych zase pocítila, že já jsem já.
Chci si zachovat jen jedinou část minulosti,
a to jsi ty a Felicia.
To jsem vám dnes chtěla říct.
- Můj úžasný rodokmen. - Panebože.
Je tam vidět moje italská rodina i se jmény.
Ale tady dole je můj bratr a sestra,
Felicia a Peter.
Vždycky budete moje rodina. To se nikdy nezmění.
Navždy budeme sourozenci. Nepřestanu vás milovat.
A vážím si toho, že jste mi pomáhali
a chránili mě.
Pamatuju si toho hodně. Děkuju za všechno,
čím sis prošla. Bylo toho tolik.
Vidět svoje jméno na Theresině rodokmenu mi udělalo radost,
ale řekl jsem jí, že budu její bratr číslo jedna.
Takže ta pozice je obsazená.
A s tím druhým bratrem se setkám.
Budu ho mít rád, ale…
musí znát svoje místo.
Z dneška si odnáším,
že v širším smyslu rodina znamená lásku, kterou…
- Sdílíme. - Dáváme.
Není to jen pokrevní spojení.
- Musíme žít dál. - Jde o lásku, o pouto.
Vždycky budete moje teta a strýc.
Jsem tak rád, že u toho můžu být.
Na této cestě
jsme s mámou poodkryli tajemství
té děsivé ženy jménem Stella.
Můžeme žít dál s tím, že víme, kdo jsme,
odkud pocházíme a jak velká je naše rodina.
Rodinu si člověk vytvoří.
Tak pojď.
- Miluju tě. - Ty můj dnešní nejlepší dárek.
- Dobře? - Jsme spojení.
Jak se ráno chovala Nanci?
Celkem dobře.
- Skvěle. - Věděla, že odcházíme.
Pořád mě kousala do ruky.
Abych tam zůstal.
- Vypadáš dobře. - Díky.
Mám s sebou vodu a můžeme se zastavit ve Starbucks.
Máme spoustu času.
Jel jsem na první vystoupení od kolapsu plíce
a zaplavily mě zprávy od blízkých z druhé strany pro lidi,
co na vystoupení přijdou.
Nemůžu se soustředit na nic jiného.
Nechce se mi věřit, Tylere, že jedeme na vystoupení.
Je to tak dávno.
Bude to divný, všechny je vidět.
Já vím. Je to zvláštní. Bude to rok a půl.
A jak to skončilo posledně!
- A pak nastalo peklo. - Jo.
Skoro měsíc v nemocnici.
Radši bych, kdyby se to neopakovalo.
Jo.
- To vezmu. - Má to přijít sem.
Jasně, chápu.
- To je tvoje. - Jdeme?
- Jdeme. - Máte to?
Tady v hale se do mě vždycky zakousne úzkost.
Když jde Tyler před vystoupením do hotelu,
chce být v klidu a sám.
Hned přijdu.
Nechce nikoho vidět.
Nechce žádné podněty. Když zavoláme pokojovou službu,
jídlo přebírám já. On nechce být v kontaktu
s žádným cizími emocemi.
Před vystoupením nemluvíme o nepříjemných věcech.
Neprobíráme nic složitého,
protože chceme, aby byl v klidu.
Už to přichází.
Je to pocit, jako by bylo zamračeno, psychicky i fyzicky.
Je to něco úplně jinýho.
Už to chci mít za sebou.
Nevím. Cítím spoustu emocí.
Ani je nedokážu identifikovat. Vzrušení, radost.
Možná trochu strach, ale nevím, čeho se bojím.
Mám za sebou přes 50 vystoupení. Ale při každém vyjdu ven ze sebe
a jsem zranitelný…
Fyzicky je to bolestivé.
A emočně je to vysilující.
Dopracoval jsem se už do takové fáze,
kdy se jen obtížně dokážu vyjádřit,
dokud nezačnu kreslit.
A pak se to vyvalí.
Musím dělat to, kvůli čemu tady jsem,
vylezu zítra na pódium a předvedu, co umím.
A pak…
až skončím, zase budu normální člověk.
A fanfáry.
- Ahoj. - Můžeme jít?
Rozhodně. Díky.
- Ahoj. - Ahoj, těší mě.
- Zdravím. - Doprovodím vás.
Díky, to jsem rád.
Dobře. Uvidíme se.
Před vystoupením jsem ve stresu.
Jde o hodně. Není to jen zábava.
Jsou tu lidí, co zoufale touží po setkání s blízkými.
Jeli sem třeba tisíc kilometrů.
Ale napojení na jednoho člověka může přinést smíření spoustě jiným.
Je to náročné zadání,
protože vzkazy nemám pod kontrolou.
Nemůžu si je vynutit.
Musím důvěřovat tomu, že se mí průvodci na druhé straně ukážou.
- Jak se máš? Nervy? - Je to nápor.
- Už se ti něco ozývá? - Jo.
Už je to rok a půl.
- Stres se nahromadí. - To je tím.
O to víc jsem nervózní.
- Povedeš si skvěle. Miluju tě. - Já taky.
Hlavně stůj rovně, dobře?
Uši ať jsou v linii s rameny.
- Nos na hlavě knížky. - Já vím, hrbím se.
Jsem největší hrbáč na světě, ale nezapomeň stát rovně.
Asi je nervózní,
protože rok a půl nedělal živou show.
Postavit se na pódium před tisíce lidí,
to není jen tak.
A vy jste nervózní?
To jsem vždycky.
Trpím teď hodně úzkostmi.
Živé vystoupení by mě mohlo ohrozit na životě.
Ale musím jít. Je to mé poslání.
PTEJTE SE TYLERA
Připraven?
Jasně. Vezmu si tohle.
- Vezmi si věci. - Jo.
- Tak jo. - Fajn, jdeme.
Jdeme na to.
- My tady v klidu počkáme. - Jasně.
- Jen se nadechnu. To je adrenalin. - Zhluboka dýchej.
Co plíce?
Když jsem nervózní, trochu se sevře.
- To se nedivím. - Dýchá se mi ztuha.
Mým posláním na Zemi je předávat zprávy.
Pomáhat druhým.
Uzdravovat.
Jsem tu pro druhé. Ať mě to stojí cokoliv.
- Je to výjimečná práce. - Ano.
Díky za všechno.
Teď to přijde. Uvidíme, jak to dopadne.
Jsem…
Hlavně v klidu.
Dámy a pánové, Tyler Henry!
Ahoj, všichni!
Jak se všichni máte?
Je fajn být zase zpátky.
Překlad titulků: Iva Krombholzová