Хтось з того світу допоміг вашій мамі
щось дізнатися.
-Ми досліджуємо родовід моєї мами. -Ух ти.
У нас трохи схожа історія.
Ті самі відчуття відкриття, усвідомлення, висновку.
Я відчуваю, що люди з того світу скерували події так, щоб ваша мама
про це здогадалася. У цьому є сенс?
-Ви щось розумієте? -Так!
Трохи змінимо тему.
Я мушу повернутися до того, що відчував раніше.
Тема брата сьогодні ключова.
Він чомусь розповідає мені про роботу.
-Добре. -Про ремонт.
Не знаю, чи називали його «майстром на всі руки», але я бачу, що…
-Неймовірно. Ви крутий. -Коли його…
Дякую. То що це все значить…
-Він був механіком. -Ясно.
-Просто… -Ремонтував авто.
Йому пропонували роботу, яку він не був кваліфікований виконувати.
-Боже мій. Як таке можливо? -Знаю.
-Даруйте, я просто здивована вашою… -Усе гаразд.
-Інтуїцією. -Гаразд.
Дві речі здаються мені дивними.
Я бачу «В-А».
«В-А» зазвичай означає Вірджинію.
-Є якийсь зв'язок із Вірджинією? -Так.
Як щодо Флориди? Хтось жив у Флориді?
Так, ви згадали Вірджинію. Моя мама народилася у Вірджинії.
А Маргарита, її біологічна мати, жила у Флориді.
Думаю, це вона вам сказала.
-Стає дуже цікаво. -Так.
Бо це про мою маму. Боженька.
-Ви багато про що говорите. -Ага.
-Боже. -Побачимо.
Побачимо, чи вдасться з нею зв'язатися. Я дещо відчуваю.
Подивимося, що це.
Я б сказав, що люди по її лінії втратили шанс
поспілкуватися між собою.
Моя мама не побачила біологічну мати.
-Так. -Не знаю, чи схожа ситуація.
Але точно є відчуття того,
що шанс поспілкуватися був утрачений.
-Мою маму удочерили. -Ясно.
-Ще немовлям, коли їй було кілька днів. -Ясно. Ого.
Вона усе життя жила і не знала про свою біологічну сім'ю.
-Зрозумів. -Але нещодавно
вона зробила ДНК-тест.
-Здається, пару… -Справді? Ого.
Півтора року тому.
Завдяки ДНК-тесту ми знайшли її родину по материнській лінії.
Те саме зробила моя мама. Цікава паралель.
Її мати померла десять років тому.
-Ясно. -Тож вона її так і не побачила.
Але ми зустріли її двох сестер.
-От як? -І брата.
Здивую вас: у моєї мами теж три суродженця.
-Ясно. -Один умер.
Двоє ще живі. Який неймовірний збіг.
-Ого. Так. -Так.
Вона познайомилася з тією родиною, і тепер у нас є сімейні фото.
Вони сказали: «Ми дуже довго тебе шукали».
«Активно тебе розшукували».
А вона і не знала.
-А їй зараз за 70 років. -Так.
Перед смертю її мама казала: «Моя давно загублена донька».
Це божевілля, бо саме це сказала мама моєї мами, коли вмирала.
-Ви серйозно? -Вона казала…
У неї була деменція, але вона пам'ятала дівчинку, яку шукала.
-Давно втрачену доньку. -Так.
Це моторошно. Не хочу відриватися.
-Все гар… -Просто це так дивно, ви і я.
-Значно легшає, коли дізнаєшся правду. -Авжеж.
Це таке щастя,
що вона знайшла своїх суродженців. Дарунок долі.
Цікаво, що наші історії про знаходження кровних родичів так схожі.
Моя мама досі не знає свого батька.
Їй дуже цікаво.
-Як і вашій мамі. -Так.
Вона теж не знає.
Дякую, що прийшли.
-Ви мені дуже помогли. -Будь ласка.
-Тож дякую вам. -Радий був зустрічі.
-Приємно було познайомитись. Дякую. -Дякую за все.
-Бережіть себе. -Бувайте!
Гаразд.
-Хіба не круто було? -Так.
У мене душа співає.
Було непросто, але захопливо.
Спілкуючись з Тайлером, відчуття,
що напряму говориш з дорогою тобі людиною, якої вже нема.
Здається, що вона взагалі не помирала.
Це просто неймовірно.
Нічого собі.
Після тисяч зчитувань,
стількох сімейних історій,
дуже дивно зв'язатися з людиною, чия історія так схожа на нашу.
Цілком можливо, що духи спланували це зчитування,
щоб я дослухався до порад, які давали мені
і які давав я.
РОЗДІЛ 8 «ПАНДЕМОНІУМ»
Один з моїх клієнтів купив стіл для настільного тенісу.
Це Сьюзен Серендон популяризувала настільний теніс.
-Так. -Неочікувано.
Еге ж. Звісно, цей спорт існував і до неї,
але вона його зробила популярним.
Звідки ти це взяв?
-Є статті про… -Справді?
…Сьюзен Серендон і пінг-понг.
Я трохи вмію грати.
Я не профі, але іноді можу…
-Попасти по м'ячу? -Так, іноді попадаю.
У мене не дуже з координацією очей і рук.
З інтелектом все гаразд, а от з координацією…
-Не дуже. -Не дуже.
МОНТЕСІТО, КАЛІФОРНІЯ
-Привіт. Як справи? -Боже мій.
-Я Тайлер. Як ви? Радий знайомству. -Вітаю. Приємно познайомитися.
-Кері. -Радий знайомству.
-Дякую, що запросили. -Звісно.
-Бачу, у вас тут щось є. -Так.
-Ви підготувалися. Супер. -Так.
-Отже, я спершу потримаю їх. -Добре.
Я спробую загально щось відчути, але…
Ми все обговоримо. Дайте мені хвилинку.
Почнемо з'єднуватися.
Побачимо, що спливе.
Вибачте, забув, як вас звати.
-Кері. -Кері. Гаразд. Супер. Кері.
Подивимося.
Добре. Так.
Так?
Гаразд. Один, два…
Це дивно.
Я відчуваю
трагічну смерть.
Під цим я маю на увазі передчасну смерть.
Коли людина вмирає надто рано.
А дивно те, що я відчуваю дві такі смерті.
Типу, я бачу людину, яка померла або молодою, або зарано,
або за трагічних обставин.
І тоді ще одну, яка померла за трагічних обставин, передчасно.
Ви знаєте двох людей, які померли рано і трагічно?
-Так. -Добре.
Я відчуваю, що я тут, щоб поговорити про них.
Бо вони нероздільні, так би мовити. Гаразд.
Добре.
Добре, так.
Що ж. Я хочу поговорити про те, як ви переживаєте втрату цих людей.
Я відчув, що ви не могли
одразу тужити за ними, коли це сталося.
Ніби ви відтермінували своє тужіння.
Або сильно затягнули.
Відчуття, що це сталося, а я не в змозі тужити.
Була затримка.
Ми поговоримо про те, що могло бути причиною.
Я продовжу.
Таке часто буває: я бачу символ води.
Не знаю чому.
Я бачу дуже… воду.
-Так. Ви… -Багато. В цьому є сенс?
-Так. -Добре.
-Вода відіграє тут ключову роль. -Ага.
Підемо далі. Тут стільки всього.
Не знаю, що це означає. Багато всього…
Та я зроблю все, що можу.
Молодший з них каже про Різдво.
Показує різдвяну символіку: гірлянди і…
Але це не просто дитина, яка любить Різдво. Тут щось інше.
Це сталося за кілька днів після Різдва.
-Ясно. -Це було наше останнє святкування.
Я відчуваю позитив, щастя,
але я розумію, що це трохи сумна пора року.
Продовжу.
Вони чомусь дуже багато говорять про вас,
про те, що ви робили до їхньої смерті
і після.
Вони вдячні вам за щось.
Дуже цікаво.
-Я мати-одиначка. -Ясно. Добре.
Не розкриваючи подробиць, розкажіть, будь ласка,
ким вони вам були. Я відчуваю, що вони померли менше,
ніж два роки тому.
Моїми доньками.
У мене було три чудові доньки.
Морган було 25 років.
Саммер і Соєр було по 12 років.
Вони близнючки. Між ними головною була Соєр.
Їй подобалося все вирішувати. Саммер її радо слухалася.
У нас з Морган були особливі стосунки, бо коли вона виросла,
вона стала мені не лише донькою, але й подругою.
Вона завжди піклувалася про близнючок.
Але 9 січня 2018 року
я втратила своїх доньок — Соєр і Морган.
Раніше нас було четверо. Наш дім був сповнений сміху,
шуму, радості та енергії.
Зараз у ньому тихо.
Він сповнений молодої дівчини і матері,
які почуваються розбитими і просто виживають щодня.
Якесь нерозуміння.
Нерозуміння. Інакше не скажеш.
Коли помирають в автокатастрофах, зазвичай все зрозуміло.
-Так. -У нашому випадку все інакше.
Я відчуваю, що хтось мав
прийняти миттєве рішення.
Що робити? Куди йти?
Що відбувається? І бам.
-Так. -Отак миттєво.
І це не схоже на…
Непроста ситуація. Інакше не скажеш.
-Хаос. -Так, стовідсотково.
-Це хаос. -Пандемоніум.
Так.
Дивно.
Чогось бракує.
Я про предмети.
Це трохи дивно. Їх має бути більше.
-Так. -Дивно.
Здається, щось сталося,
що ви позбулися предметів, які мали б бути тут.
-Усе. -Так.
Ми втратили все.
Співчуваю.
Зараз вони мені розповідають про день, коли це сталося.
Розповідають, де це сталося.
Схоже, що…
Я бачу руйнування, так би мовити.
-Масштабні пошкодження. -Так.
-На додачу до цих смертей. -Так.
Я хочу поговорити про те, що сталося, але мені так і не розповіли. Нагадує…
На думку лише спадають ситуації,
коли люди гинуть внаслідок зсуву ґрунту.
Щось схоже. Відчуття,
що це сталося миттєво. У цьому є сенс?
-Так. -Співчуваю.
Боже. Добре.
Мені важко це пояснити, бо я навіть не знаю, що це таке.
Скажу лише, що за кілька днів до їхньої смерті
була розмова про те,
що можна зробити.
Але все затягнулося. І я…
Так. Перед інцидентом були розмови.
Типу: «Треба щось зробити. Що саме?»
-Так. -Дуже дивно.
Скажу прямо.
Жоден із них не страждав.
-Справді? -Я б сказав вам,
якби вони страждали. Нічого такого.
Усе сталося миттєво. Вони покинули тіла перед тим,
-як щось відчули. -Добре.
Вони хочуть звільнити вас
від почуття провини, відповідальності, що треба було зробити щось інакше.
Не дивлячись на те, що ви обговорювали, що робити.
-Яке прийняти рішення. -Ніхто не міг знати.
Що це станеться.
Так. На цьому етапі
я буду радий, якщо ви поділитесь чим можете
про те, що сталося.
Що ж.
У Монтесіто стався зсув.
І 23 людини загинули.
Двоє з них — мої діти.
Потужні дощі викликали смертельну хвилю повені та зсувів.
З самого ранку рятувальники змагаються з часом, шукаючи вцілілих.
На нових фото видно масштаби катастрофи.
Уночі перед зсувом насувалася велика буря.
Частину Монтесіто евакуювали, а частину ні.
Мене не евакуювали.
Ясно.
Був вибір — залишитися або піти.
Перед сном я їм сказала: «Усе гаразд. Коли почуєте дощ, не бійтеся».
Тоді я востаннє бачила мою Соєр.
Нічого собі.
Потім почалася сильна злива і…
О пів на четверту ранку в дім увірвалася вода, ми були всередині.
Ми з Морган трималися одна за одну, стоячи у воді, у багні,
а потік рухався зі швидкістю десь 130 км на годину.
Ми всі були повністю розділені.
І…
Я зламала майже всі кістки від талії і вище.
Я була ледве жива.
Мені пощастило, що я опинилася під багном.
Рот був на поверхні, тож я покликала на допомогу.
Я не пам'ятаю, що зі мною було наступні кілька днів.
Моя донька Саммер, яка вціліла,
була три метри під багнюкою, коли її знайшли.
Над нею були уламки будинків і авто.
Їм пощастило її знайти,
але вона була в комі кілька тижнів.
Ми не знали, чи вона виживе.
І ми знайшли Соєр лише наступного ранку.
Вона була мертва.
Морган шукали п'ять днів.
Я…
Я намагалася врятувати старшу доньку, та не змогла.
Розумію.
Так.
Хвилинку. Вибачте.
Якщо ви бачили мої інші зчитування, і ніколи не плачу,
але це просто… Я дуже вам співчуваю.
-Дякую. -Мені дуже шкода.
-Це було жахливо. -Так. Жахлива трагедія.
Пережити таке, це просто…
Щоранку прокидатися і продовжувати жити…
Ви проявили і продовжуєте проявляти стільки мужності;
навіть те, що ви прокидаєтеся вранці, це вже подвиг.
Тож я всім серцем з вами.
-Дякую. -Так.
Я пошкрябаю.
Знову встановлю зв'язок, залишу емоції осторонь,
просто занурюсь, і подивимося, що я ще зможу дізнатися.
Мені подобається, скільки радості вони випромінюють.
Вони розповідають мені
про три види вшанування.
-Так. -Різні.
-Ви знаєте про це? Добре, супер. -Так.
Це почали робити десь три з половиною роки тому.
Щороку влаштовують захід, де вшановують їхню пам'ять.
Як добре. Ці предмети якось пов'язані
з більш масштабним ушануванням їхніх імен.
Ніби на їхню честь називають якісь місця.
Я бачу це у вигляді таблички,
і вони дуже радіють цьому.
Є кілька табличок.
-Круто. -Уже встановлених.
-Радше меморіал. -Ясно.
На одному з меморіалів я надрукувала вірш моєї доньки.
Клас.
Вони хочуть, аби ви відпустили
почуття провини за те,
що ви їх залишили вдома. Іншими словами, вони не хочуть,
аби ви зациклювалися
на всіх цих «якби ж я…».
«Якби ж я могла вчинити інакше». Вони наче кажуть:
«Мамо, все гаразд».
Тайлер сьогодні відчинив мені двері,
які я вважала назавжди зачиненими для мене.
Не думала, що колись
знову відчую радість і щастя,
сидячи біля цього струмочка.
Я завжди намагаюся
знаходити радість у трагедії.
Я хотіла знову полюбити це місце, струмок, і завдяки Тайлеру мені це вдалося.
То ми їдемо в Лагуна-Біч?
Він на узбережжі.
Красиве місце для зустрічі з Лорі Кемпбелл.
Буде дуже цікаво познайомитися з іншим медіумом.
Мене вже зчитував медіум. І не один.
Усі були різні з точки зору точності.
Одним вдавалося краще, ніж іншим. Головне — знайти відповідного медіума.
-Цікаво, що вона відчує. -Дуже.
Я ледве дочекалася. Постійно дивилася на годинник: «Уже час вставати?»
Думаю, люди так почуваються перед зустріччю із тобою.
-Дивно опинитися на їхньому місці. -Так.
Я надто пов'язаний з історією моєї сім'ї, вона буквально тече в моїх жилах.
Я дивлюся на ситуацію суб'єктивно,
і це не дає мені встановити зв'язок.
інший медіум, від мене далекий,
зможе отримати інформацію
і дати мені відповіді, які я шукаю.
ЛАГУНА-БІЧ, КАЛІФОРНІЯ
-Боже мій. Яка краса. -Так.
-Влаштовуйтеся зручніше. -Дякую. Залюбки.
Нам не терпиться.
Вам? Я тут сиджу і така…
Я почула вас, обернулася і така: «Вони тут!»
Я довіряю Лорі Кемпбелл.
Я іду до неї з надією, що вона розкриє цю сімейну таємницю.
Вона одна з небагатьох, кому б я таке довірив.
Думаю, ймовірність велика, що вона дасть відповіді на питання.
Перед вашим візитом я занотувала те,
що відчула.
З самого початку вони заговорили про здоров'я.
Я відчуваю пальпітації. У вас бувають пальпітації?
У мене вроджені вади серця. Пальпітації супроводжують мене все життя.
Цікаво, бо ваші легені, як у того,
у кого був або бронхіт, або пневмонія, або астма.
Так. Мої легені вкриті так званими «бульбашками».
Вони лопаються і спричиняють колапс легенів.
Мені навіть робили операцію.
-Рік тому. -Але це може повторитися.
Я житиму з цим усе життя.
-Ви про це знаєте. -Насторожі.
У вас є лікар. Просто будьте обережними.
-Дякую. -Цікаво. Так.
Я завжди намагаюся розплутати дивні деталі.
Я записала кілька імен. Нічого, якщо ви їх не знаєте.
Я записала ім'я «Джозеф».
Не знаю, це Джо чи Джозеф.
Сім'я моєї мами… Ми вважаємо, що її батька звати Джозеф.
Сподіваюся, Лорі допоможе мені зрозуміти, що сталося з мамою.
З іншого боку, я звернувся до слідчої генеалогині.
Вона експерт з аналізу ДНК і встановлення кревності.
Тільки вона може знайти втрачені пазли.
Ну і задачку ви мені дали.
Ми з самого початку думали, що Джо Коварт — ваш біологічний батько,
бо так показав ДНК-тест.
Але Джо Коварта вже немає в живих.
Я не хотіла бути голослівною
і щось стверджувати.
Ретельно вивчивши ваше ДНК, я можу з упевненістю сказати,
що Джо Коварт ваш біологічний батько.
Ого, ясно.
Я дізналася про Джо і його життя.
Дякую.
Мені сказали, що він був рудим.
Я знаю, що він служив у армії.
-Брав участь, здається, у двох війнах. -Ого.
Жив сам.
Їжу брав у церкві. Там він їв.
-Він вів спокійне, тихе життя. -Ясно.
Вони зрозуміли, що з ним щось сталося,
коли він перестав з'являтися в церкві.
Вони викликали пожежників, ті залізли в його дім
і знайшли його там мертвим.
Нічого собі. Я не знала.
-Ого. -Неймовірно.
Я б сама не дізналася.
-Дякую. -Будь ласка.
Здається, Деббі, з якою у вас найбільший збіг ДНК, має деякі фото.
Вона їх пошукає.
Ми ще зв'язалися з вашим кузеном Брюсом,
він був дуже привітним.
Сказав: «Я хочу познайомитися зі своєї кузиною. Нехай мене набере».
-Він був… -Дякую.
Відверто кажу, він був у захваті.
Він був у захваті.
-Я так рада. -Мило.
Справді? Так.
Приємно почуватися потрібною.
Приємно чути про його привітність.
Слухайте,
вони ж ваші кревні родичі.
Ви маєте з ними познайомитися.
Так.
Я приніс предмет.
Якщо треба, можете потримати.
Яка краса.
Я відразу побачила медсестру.
Чому я відчуваю, що вас забрали
з рук вашої біологічної матері?
Бо так і було. В лікарні.
Пані, яка забрала мене у моєї матері, звали Стелла.
Ясно. Так і хочеться сказати: «Боже».
Вона замикала вас у коморі?
-Що вона тільки не робила. -Чи в кімнаті?
-Я почуваюся брудною, убогою, покинутою. -Так.
Наче я самотня, занедбана дитина.
Таке відчуття.
Ця жінка замикала одну зі своїх дітей в коморі.
Чи була ця дитина іншого етнічного походження, ніж ви?
-Так. -Добре.
Я хотів спитати про оригінал свідоцтва.
-Ми не могли його знайти -Так.
Чи є прогрес в цьому питанні?
Судячи з усього, з дати видачі,
це оригінальне свідоцтво про народження.
Гадаю, Мері заповнила його і поставила адресу.
Філіція-стріт, здається.
-Фелісіті-стріт. Так. -Фелісіті-стріт.
Глянувши на нього, я подумала:
«Помітно, коли він перейшов до Стелли».
Мати — Стелла. Де вона народилася? «Невідомо».
Як можна не знати, де народився?
-Так. -Так.
Я відчуваю, що людина, яка вас забрала, була шахрайкою.
Ваша мама і бабця думали,
що ця пані забере дитину в дитячі ясла.
Але ось що я вам скажу.
Іноді буває, що народжується небажана дитина, і від неї відмовляються.
А буває, що народжується дитина,
і її дуже люблять,
але не можуть залишити.
Ви не перший випадок.
Ви другий випадок.
-Вас дуже любили. -Так.
-Але не могли про вас подбати чи залишити.
Іноді доводиться відпускати коханих.
-Так. -Не тому, що хочеться.
А тому, що нема іншого вибору.
У вас тепер почнеться нове життя.
Так.
-Оце так. -Було дивно…
Це було щось, Тайлере.
…бути на місці клієнта.
-Боже. Це такий подарунок. -Знаю.
Найбільше мене здивувало те, що вона…
Вона знала, що моя мати віддала мене з почуття любові.
А не тому, що не любила мене.
І що вона бажала мені найкращого.
Мені аж полегшало. Правда.
Так. Розумію.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС, КАЛІФОРНІЯ
Принеси.
Я фанатка Тайлера.
Я вирішила написати на його сайт, бо в мене дехто помер,
і я хотіла знайти спосіб з ним зв'язатися.
-Привіт, Тайлере. -Привіт.
Це Пенелопа.
Привіт, Пенелопо.
Привіт.
Привіт, сонечко.
-Як ви? Радий знайомству. -Дуже приємно.
Навзаєм. Дякую.
Вам дякую.
Так круто.
Я трохи пограюся.
І почнемо зчитування. Гаразд.
Яка гарнюня.
Сонечко.
Так.
Добре. Ти.
Дуже незвично.
Відчуття, що ця людина втратила домашнього улюбленця.
Бо я бачу… Спочатку я відчував дитячу енергію, а тоді зрозумів, що це тварина.
-Матиму на увазі. -Добре.
Скажу чесно.
Тварини іноді заявляються на зчитування,
але не настільки.
-Дуже наполегливо. -Так.
Так я відчуваю.
-Я точно відчуваю тварину. -Так.
Щось трагічне сталося.
Цікаво. Відкладу це вбік.
Гаразд. Зрозумів. Он воно як.
Відчуваю людину вашого покоління.
-Так. -Друга, партнера.
-Так. -Когось близького.
-Вам це про щось говорить? -Так.
Ця людина жартома перекручувала ваше ім'я.
Знаю, це дивно.
Але я чітко це відчуваю.
Типу міняла «Я» на «Дж».
Як пишеться ваше ім'я?
-Ясмін. -Ясно.
-Він жартує про це. -Якщо це той, про кого я думаю…
Це… Він постійно перекручував моє ім'я.
Він казав «Джасмін» чи «Язь» і все таке.
-Так і хочеться жартувати. -Він кумедний.
Цікаво і дурнувато.
Він випромінює багато енергії.
Дуже.
-Він як персонаж. -Так і є.
Точно персонаж.
Він показує мені геть непов'язані речі:
наприклад, як люди їдять гострі чітос.
-Дивні непов'язані речі. -Боже мій.
Жартує про жирні пальці.
-Я з червоними пальцями… -Так.
Ми…
Здається, коли я була в старшій школі, я їла багато шкідливої їжі.
Не знаю.
У нас просто був жарт про червоні пальці й гострі чітос.
-Геть не пов'язано. -Так.
Кумедно, бо я кажу про залишки на руках.
-Я типу… -Так.
-Він такий незв'язний. -Так.
Це смішно.
Мені було, здається, 13 років, коли я познайомилася з Девідом.
У мене не було вибору. Він просто глузував з мене.
Він був дуже грайливим і постійно дражнив мене.
Він був мені як старший брат, ми були дуже близькі.
Він радий, що ви тут.
Ми це вже помітили.
Я намагаюся зрозуміти, що сталося. Бо…
Щось дивне. Дивна ситуація.
Я відчуваю, що… Він не страждав.
Смерть була миттєвою.
Він показав символ… типу,
заплющив очі й помер.
-Дуже дивно. Я не… Так. -Так, це сталося швидко.
Він скурив косяк, в якому був фентаніл.
Я вважаю, що це його і вбило.
-Може бути. -І…
-Тож він не був схильним до самогубства. -Ні.
Він радів життю, а тоді раптом умер.
Думаю, його смерть приверне увагу
на те, що сталося,
і люди з його оточення казатимуть:
«Перевіряймо те, що вживаємо».
-Щось типу того. -Так.
-Загалом, з ним усе гаразд і…? -Так, усе добре.
Усе добре.
Гаразд.
Я ненадовго зміню тему, бо приходить інша інформація.
Добре.
Знову відчуваю тварину.
Цікаво. Померлий малюк може знати цього малюка,
так я відчуваю.
Майте це на увазі. Між ними є чіткий зв'язок.
Дивно.
Цей малюк або поводиться схоже, або виглядає схоже.
Чітко відчуваю, що вони якось схожі.
Це може бути місце, де тваринка спить,
де любить лежати або сидіти.
Між ними є паралель.
-Так, правда. -Тож…
Ви це помічали раніше? Безумовно.
Ясно. Це щось дуже миле.
-Так я це бачу. -Це… Так.
Запитаю прямо: хто ця тварина?
-Мій померлий песик. -Ясно.
Його звали Астро. Він був коханням мого життя.
Так.
Я провів тисячі зчитувань.
Ніколи ще тварина не приходила першою.
Я більше працюю з людьми.
-Так. -Але це дуже важливо.
-Дуже. -Хочу, щоб ви знали,
що інформація була важливою.
-Про тваринку. -Так.
Щодо цього малюка я маю сказати, що…
Він би все одно помер.
Від чогось іншого.
Він мав якусь хворобу,
якусь вразливість.
-Так. -Вона б привела до смерті.
Ми знали, що у нього були проблеми з диханням.
Ми помітили, що він постійно хоче гратися.
Звичайна поведінка цуценя.
Нам доводилося забирати іграшки,
бо він так заводився,
що мав задишку.
-Нам доводилося ховати від нього іграшки. -Ясно.
Саме тому ми вирішили
якось йому з цим допомогти.
-Розумію. Так. -Він помер на операційному столі.
Схоже, щось пішло не так.
-Так чи інакше… -Так.
…я відчуваю, що він би не прожив довго
зі своєю хворобою.
Посил в тому,
що незважаючи на передчасну смерть,
ця тваринка вже була на сконі життя.
І ми це усвідомлювали.
Ми не знали, що робити.
-Так. -Тож ваші слова правдиві.
Це цікаво і сумно.
Ми хочемо допомогти нашим улюбленцям,
але природа іноді вирішує інакше.
Я відчуваю, що він знайшов спокій.
Я дуже журилася, бо я була прив'язана до нього,
він мені був скоріше як син, а не пес.
Він був моєю дитинкою.
-Гаразд. Пусте. -Дякую.
Тайлере, це було неймовірно.
Я радий, що ми поговорили, сьогодні чудовий день.
Я ніколи його не забуду.
Я дуже вдячна, що ви поділилися своїм даром.
-Я тільки радий. -Бувайте!
Щасти. Був радий знайомству.
ДОЛИНА САНТА-КЛАРІТА КАЛІФОРНІЯ
Ненсі! Привіт!
Я вірю, що прийти може будь-яке розумне створіння.
Під час зчитувань, коли я говорю з духами тварин,
це не означає, що собака щось мені гавкає,
як і те, що вона перестає існувати.
Під час зчитувань я зв'язуюся з душами істот, які займали людське тіло,
так само — з душами істот, які займали тіло тварини.
Різниця невелика. Ми частина тваринного світу.
Коли на деякий час залишаєш тварину, вона ще більше до тебе прив'язується.
-Так. -Ага.
А ще, коли проводиш купу часу з нею віч-на-віч.
Вона прив'язалася до мене, поки тебе не було.
Вона стала більш слухняною?
Ні. Анітрохи.
Я не здивований. Гаразд, панночко.
Хочеш обійнятися?
Вона обожнює обійми.
ГЕНФОРД, ШТАТ КАЛІФОРНІЯ РІДНЕ МІСТО ТАЙЛЕРА
Схоже, ми за хвилину їзди від чайної.
Я проводив там зчитування.
-У провулку. Так. -У провулку? Ти якось казав.
У Генфорді я зустрінуся з власниками чайної, де я проводив зчитування.
Я пообіцяв провести Стіву та Аріан зчитування
багато років тому, та я переїхав в Лос-Андежелес, так і не провівши.
Тож я повернувся.
-Привіт, Тайлере! -Привіт, Тайлере!
Востаннє я їх бачив, коли був підлітком. Так дивно.
-Ми прогуляємося провулком. -Китайським.
-Супер. -Мені подобається.
У віці 16-18 років
я проводив зчитування в «Чайній Л. Т. Сью».
-Коктейльний зал «Імператорська династія». -Ого.
Так красиво. Стільки деталей.
Я зустрічався з вісьмома клієнтами на день.
Проводив увесь день у Китайському провулку.
Я ніколи не думав, що досягну успіху.
Я думав, що усе життя проведу тут.
-Хочеш побачити свою кімнату? -Залюбки.
-Я працював то тут, то там. -Це та сама кімната?
Тут мене почали помічати. Я любив кімнату в провулку.
Люди заходили і такі: «Хочу зчитування».
А я такий…
Його постійно відвертали, бо він був місцевою знаменитістю.
-Ви мені лестите. -Так!
Зі мною мій блокнот, я почну шкрябати.
Я так налаштовуюсь.
Ми пам'ятаємо.
-Так! -Шкрябання.
Люди заходили і такі: «Що він робить?»
«Малює людей?» Клієнт плакав,
і вони розуміли, що тут щось інше.
Але так. Тож я почну шкрябати.
І поглянемо. Хвилиночку.
Гаразд.
Я бачу жінку-матір. Ваша мама померла?
Ясно. Я відчуваю стільки натхнення,
радості навколо збирання чогось.
Як-от файлів.
Думаю, вона зберегла якісь речі, і ви така: «Що це таке?»
Поясню: впевнений, там є багато цінних документів,
історій, але ви знаходите щось і такі:
«Мамо, навіщо ти їх зберігаєш 40 років?»
Це ж газета.
-Навіщо ти її… -Вона померла два місяці назад.
-Співчуваю. Недавно. -Я…
Я перебирала її речі…
У неї не було комп'ютера, тож все в такому форматі.
-Так. Розумію. -І…
Я намагаюся розшифрувати її речі,
і я не розумію їхню важливість.
А ще є артефакти,
які я пожертвую Даоському храму-музею.
-Чудово. -Бо їм місце там.
А не в коробці з речами мами.
Моя мати була одною з головних охоронців і екскурсоводів Китайського провулка.
Вона проводила багато часу, працюючи в музеї
і проводячи екскурсії.
Вона проводила екскурсію всім, хто хотів подивитися.
Щодо храму…
Я дещо відчуваю. Намагаюся зрозуміти, що це.
Буде потреба у чомусь типу реконструкції. Але це не все.
Інспектори оглядали будівлю?
-З нею все гаразд? -У нас є сходи в саду.
І їх треба відремонтувати, бо вони гниють.
-Провисають. І все таке. -Ясно.
-І її мама… -Вона просила,
щоб ми їх полагодили.
Ясно.
Мені ще показують, що треба уникати вогню.
Дивно. Усе, що…
Дивно.
Я бачу щось типу «уникайте спеки». Не знаю, що це.
Ви знаєте ситуації, коли загорялися дома,
історії про великі пожежі, що все знищували?
Не думаю.
Цікаво.
Не розумію.
Я чітко це відчуваю. Нічого не пригадуєте?
Ні, отак зразу ні.
-Але я з'ясую. -Ага.
-Подумаю. -Без проблем.
Для мене бути тут — це катарсис.
-Особливе місце. -Так.
-Ми продовжили звідти, звідки закінчили. -Знаю. Це так дивно.
Я дуже вдячний вам за вашу гостинність.
Ви також дали людям можливість прийти
і отримати відповіді.
Ми були тільки раді. Для нас це теж було важливо.
Так. Я дуже вдячний.
ТІЄЇ НОЧІ В КИТАЙСЬКОМУ ПРОВУЛКУ
На жаль, полум'я, яке начебто зайнялося на сходах,
сильно пошкодило храмове приміщення на другому поверсі.
Вінг, яка нещодавно втратила матір,
зомліла, коли вранці четверга її пустили всередину.
Я впала на коліна в цій понівеченій груді.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус