Några av personerna på andra sidan
hjälpte din mamma att förstå nåt.
-Vi har följt min mammas resa. -Har ni?
Och det här ger mig en liknande känsla av upptäckt,
av att komma till insikt eller en slutsats.
Det känns som att de på andra sidan fick saker att hända
så att din mamma kunde förstå det här.
-Förstår du det här? -Ja.
Vi byter spår en smula.
Jag måste gå tillbaka till det som kom genom innan.
Din bror är förstås dagens fokus.
-Han vill att jag pratar om hans jobb. -Okej.
Han pillade med saker. Folk ringde kanske till "fixaren."
Eller vad grejen är, men i situationer…
-Otroligt. Du är så bra. -När nån…
Så snäll du är. Hur passar det här in i…
-Han är mekaniker. -Okej.
-Saken… -Han lagade bilar.
Folk bad om hjälp med sånt han inte var kvalificerad för
och väntade sig att få det löst.
-Herregud. Vad är det här? -Jag vet.
-Förlåt, jag häpnar bara över din… -Ingen fara.
-Din intuition. -Okej.
Två saker slår mig som märkliga.
Det är nåt med "V-A". "V-A" brukar betyda Virginia för mig.
-Finns det några kopplingar? -Ja.
Finns det nån koppling till Florida? Bodde nån där?
Ja, du nämnde Virginia. Min mamma föddes i Virginia.
Och Marguerite, hennes biologiska mamma, bodde i Florida.
Det var nog hon som kom igenom.
-Det här är så spännande. -Ja.
Det här med mamma. Herregud.
-Du nämnde många saker. -Ja.
-Jisses. -Vi får se.
Vi ser om ni kan få kontakt, men jag får en känsla av en referens.
Låt mig se vad det här är.
Enda sättet att beskriva det är att med personerna på hennes sida
missade man chansen att träffas.
Min mamma mötte aldrig sin biologiska mor. Det här är kanske liknande.
Men jag får en känsla av att man inte lyckades få full kontakt.
-Mamma blev adopterad. -Okej.
-Hon var bebis, bara några dagar gammal. -Jag förstår.
Under uppväxten kände hon inte sin biologiska familj.
-Jag förstår. -Tills nyligen.
Hon tog ett dna-test.
-Det var nog ett par… -Ja.
För kanske 1,5 år sen?
Med dna-testets hjälp kunde vi hitta hennes mammas sida av släkten.
Samma sak med mamma. Intressant parallell.
-Hennes mamma dog för tio år sen. -Okej.
Hon träffade aldrig henne.
-Men vi har träffat två halvsystrar. -Jaså?
-Hon hade en halvbror. -Hör och häpna.
-Mamma hade också tre syskon, halvsyskon. -Okej.
Ett av dem har gått bort.
Två lever än. Nu börjar det bli lite kusligt.
-Oj, ja. -Ja.
Hon fick träffa hela den sidan av släkten, vi har släktfoton nu.
De sa: "Vi har letat länge efter dig. Vi har letat aktivt."
-Och hon har undrat hela livet. Hon är 70. -Ja.
När hennes mamma låg för döden, sa hon: "Min förlorade dotter."
Så knäppt, samma sak hände min mamma när hennes mamma dog.
-Menar du är allvar? -Hon sa…
Hon led av demens, men mindes den flickan hon letade efter.
-Hennes förlorade dotter. -Ja.
-Läskigt. Jag vill inte förminska nåt. -Nej.
Men det är så knäppt, du och jag.
-Bara att veta skänker sinnesro. -Absolut.
Det är en välsignelse för henne att hitta sina syskon. Vilken gåva.
Så vi har en parallell av att upptäcka saker om familjen senare
på den biologiska sidan.
Mamma vet ännu inte vem pappan är.
Det är en stor källa till nyfikenhet.
-Som för din mamma. -Ja, hon vet inte det.
Jag är tacksam för att du kom hit.
-Det var till stor hjälp för mig. -Absolut.
-Stort tack. -Det var fint att träffa er.
-Detsamma. Tack. -Ni ska ha tack för allt.
-Ha det bra. -Hej då.
Okej.
-Visst var det häftigt? -Jo.
Mitt hjärta är fullt.
Heja grejen var överväldigande, men också mycket spännande.
När man får den kontakten med Tyler känns det som
att man har direktkontakt med sin förlorade nära.
Det är nästan som att de aldrig har försvunnit.
Det är ganska otroligt.
Det var galet.
Efter tusentals läsningar och möten med så många släkthistorier,
är det surrealistiskt att träffa nån med så många likheter med vår historia.
De på andra sidan organiserade kanske den här läsningen
för att visa att jag behöver följa både jag får och råden jag ger.
En av mina klienter har köpt ett pingisbord.
Det var Susan Sarandon som gjorde pingis populärt.
-Ja. -Det var otippat.
Mycket. Det var säkert en sport före det,
men hon investerade i det, och sen blev det jättepopulärt.
Var har du hört det?
-Det finns artiklar om… -Seriöst?
Om Susan Sarandon och pingis.
Jag är inte usel på det.
Jag är inte jättebra, men ibland kan jag…
-Träffa bollen? -Ja, ibland träffar jag bollen.
Jag är inte känd för min hand-öga-koordination.
Mentala förmågor, ja. Hand-öga-koordination…
-Knappast. -Knappast.
MONTECITO KALIFORNIEN
-Hej! Hur är det? -Herregud.
-Jag heter Tyler. Trevligt att träffas. -Hej. Tack detsamma.
-Jag heter Carie. -Angenämt.
-Tack för inbjudan. -Så klart.
-Jag ser att du har nåt här. -Ja.
-Du är förberedd. Toppen. -Ja.
-Då så, vi tar den här först. -Okej.
Vi ser vad som kommer in i allmänhet…
Vi kommer att täcka allt. En sekund bara.
Då tar vi kontakt. Vi ser vad vi får.
-Förlåt min glömska, men vad hette du? -Carie.
Carie. Okej, fantastiskt. Carie…
Då ser vi vad vi får.
Okej. Ja.
Jaså?
Då så. Jag har en, två…
Det här är konstigt.
Det här ger mig en referens till det jag kallar en tragisk död.
Tragiska dödsfall är för tidiga, oväntade.
Det är när nån tas ifrån oss för tidigt.
Det konstiga är att det upprepas två gånger.
Det är som om vi har en person som dog väldigt ung eller tidigt
under tragiska omständigheter.
Sen har vi en till tragisk situation med nån som dog för tidigt.
Kan du relatera till två personer som dött tragiskt och tidigt?
-Absolut. -Okej.
Det känns som att jag är här för att prata om de här två.
De känns oskiljaktiga.
Okej.
Okej, ja.
Jag tror att vi måste prata om din sorgeprocess
i förbindelse med de här personernas död.
Jag får en känsla av att inte kunna sörja när det hände,
som om du fick skjuta upp din sorg. Eller ta den mycket senare.
Det känns som att det här sker,
och sen kan jag inte gå genom den naturliga sorgeprocessen.
Den känns uppskjuten. Vi ska prata om varför det blev så.
Jag fortsätter.
Det här är inte unikt, men jag får en del vattensymbolik.
Jag vet inte varför.
-Jag ser mycket… Vatten. -Ja.
-Mycket. Förstår du det? -Du är…
-Ja. -Ja.
-Vatten är… Allt handlar om vatten. -Okej.
Jag fortsätter. Jag får mycket här.
Jag vet inte vad det betyder. Vi har det…
Jag ska försöka hantera det här på bästa sätt.
Den yngre tar hela tiden upp julen.
Jag får julsymbolik. Julbelysning, jul…
Men det är mer än ett barn som gillar julen. Det är nåt här.
Olyckan hände ett par dar efter jul.
-Det var det sista vi firade ihop. -Ja.
Som jag får det känner jag stor positivitet, stor glädje,
men jag förstår att det är en bitterljuv tid på året.
Jag fortsätter.
Av nån anledning läggs det oerhört stor vikt vid dig.
Det gäller både det du måste göra före dödsfallen,
men även efteråt.
Jag får en känsla av tacksamhet.
Det är mycket intressant.
-Jag är en ensam mamma. -Okej, fantastiskt.
Utan att säga för mycket, men de båda dödsfallen
som verkar ha hänt på mindre än två år, vilka var personerna för dig?
Mina döttrar.
Jag hade tre underbara döttrar.
Morgan var 25.
Summer och Sawyer var 12 år. Jag har tvillingar.
Sawyer var bossen av de där två.
Hon gillade att bestämma. Summer följde henne glatt.
Det fina med Morgan och mig var att när hon blev en vuxen kvinna,
så blev hon både min dotter och min vän.
Hon var mycket engagerad i tvillingarnas liv.
Men den nionde januari 2018,
förlorade jag mina döttrar Sawyer och Morgan.
Vi brukade vara fyra. Vårt hus var fullt av skratt och stoj,
och glädje och energi.
Nu är det väldigt tyst.
Det hyser en ung flicka och en mamma som är
mycket knäckta och bara försöker ta sig genom dagarna.
Jag får en känsla av förvirring. Jag känner mig väldigt förvirrad.
När folk dör i bilolyckor brukar jag inte känna förvirring.
-Ja. -Det känns inte som nåt sånt.
Men jag slås av en känsla av att fort behöva ta ett avgörande beslut.
Vad gör vi? Vart ska vi? Vad händer? Och sen händer det.
-Bara så där. Så det är inte som… -Ja.
Det här är mycket komplicerat, jag kan bara beskriva det så.
-Kaos. Det var kaos. -Ja, absolut.
-Ett pandemonium. -Ja.
Märkligt.
Det är saker som borde finnas här, men som saknas. Föremål.
-Det är konstigt. Det borde finnas mer. -Ja.
Det är konstigt. Jag undrar om nåt hände
som tog föremålen vi brukade ha.
-Allt. -Ja.
Vi förlorade allt.
Det beklagar jag.
De vill att jag ska prata om dagen när det här hände.
Om var det hände.
Det ser ut som…
Jag skulle kalla det förödelse.
-Det är storskaliga skador. -Ja.
-Utöver de här dödsfallen. -Ja.
Jag vill prata om det,
men jag har aldrig fått nåt på det här viset. Det känns…
Det närmaste jag kommer är när nån dog i ett jordskred.
Det känns snarlikt. Det kändes…
…väldigt snabbt.
-Förstår du det här? -Ja.
Beklagar.
Jösses. Okej.
Ja, det här är svårt att förklara, för jag är osäker på vad det är.
Min bästa tolkning är att man dagarna eller ögonblicken diskuterade
vad som måste göras.
Men det gjordes inte fort nog. Och jag…
Ja, det fördes diskussioner före olyckan.
-Som "Vi måste göra nåt, men vad?" -Ja.
Så märkligt.
Jag vill vara tydlig. Ingen av dem förmedlar nån smärta.
-Är det sant? -Jag berättar om nån har ont.
Jag får inte den känslan. Det hände fort, som om jag lämnade kroppen innan…
-Innan jag kände nåt. -Okej.
De vill befria dig från skuld och ansvar över vad som skulle ha gjorts.
Även om det föregicks av diskussioner om vad som skulle göras.
-Ett beslut som skulle tas. -Ja, ingen kunde anat vad som skulle ske.
Precis, och nu
vill jag att du berättar det du känner att du kan om det som hände.
Tja…
Det var jordskredet i Montecito.
Och 23 personer dog. Två av dem var mina barn.
Våldsamma skyfall har utlöst en dödlig våg av översvämningar och jordskred.
Under morgonen kämpar man mot tiden i sökandet efter överlevande.
Nya bilder visar ofattbar förödelse.
Kvällen före jordskredet var ett stort oväder på väg in.
Delar av Montecito evakuerades, men inte hela.
-Jag evakuerades inte. -Okej.
Beslutet gällde om vi skulle stanna eller ge oss av.
Jag lade dem och sa: "Bli inte rädda när ni hör regnet.
Var inte rädda."
Det var sista gången jag såg Sawyer.
Sen kom det våldsamma skyfallet och…
Kl. 03.30 på morgonen exploderade vårt hus med alla oss i det.
Morgan och jag höll i varann i vattnet,
i leran som for fram i 130 kilometer i timmen.
Vi åkte alla åt helt skilda håll.
Och…
Jag bröt nästan alla ben i kroppen från midjan och upp.
Jag levde knappt, men jag hade tur som begravdes i leran.
Så här mycket av ansiktet stack upp, så jag kunde ropa på hjälp.
Efter det minns jag inget på flera dar.
Min dotter Summer, som överlevde,
när de fann henne var hon begravd under tre meter lera.
Hus- och bildelar hade travats ovanpå henne.
Det var tur att de fann henne,
men hon låg i koma i flera veckor. Vi visste inte om hon skulle överleva.
Sawyer hittades först morgonen därpå. Och hon var död.
Det tog fem dar innan vi fann Morgan.
Jag menar, jag…
Jag försökte, men kunde inte rädda min äldsta dotter.
Ja.
Ett ögonblick. Förlåt mig.
Om du har sett mina läsningar brukar jag inte bli känslosam,
men det här… Mitt hjärta blöder för dig.
-Tack. -Jag är så ledsen.
-Det har varit fruktansvärt. -Ja, vilken tragedi.
Att nån ska behöva gå genom det…
Och sen kunna vakna nästa morgon och fortsätta leva sitt liv.
Styrkan du uppvisar, och har varit tvungen att uppvisa,
bara för att stiga upp om morgonen måste vara enorm.
-Jag känner med dig. -Tack.
Jag kladdar lite.
Jag tar ny kontakt och lägger mina känslor åt sidan.
Jag kastar mig in i det och ser vad mer vi får.
Men jag älskar glädjen som kommer genom med dem.
De vill att jag ska nämna tre olika sätt de hedrats på.
-Ja. -Tre olika.
-Vet du vad det är? -Ja.
-Jättefint, som det kommer genom. -Det hände för 3,5 år sen.
Vi har haft ett arrangemang varje år för att fira dem.
Underbart. Det finns nåt speciellt förknippat med det här
där deras namn hedras på ett större vis.
Tänk på det som nåt som skulle tillskrivas en plats.
Jag ser nåt slags minnestavla som jag känner glädje kring.
-Det finns redan flera tavlor uppsatta. -Coolt.
-Eller snarare ett minnesmärke. -Ja.
På ett minnesmärke lät jag en av min dotters dikter tryckas upp.
Så fint.
Ett av de viktigaste budskapen är att all skuld måste släppas
över varför de var där. När jag får symbolen för att släppa taget
vill de inte att man ska fastna i nåt kunde, borde, skulle.
Tänk om jag hade gjort så.
Jag får en känsla av: "Mamma, det är okej."
I dag öppnade Tyler dörrar för mig
som jag inte trodde var tillgängliga för mig.
Att sitta vid den här bäcken,
och uppleva en känsla av lycka och glädje,
det trodde jag inte att jag kunde.
Att kunna hitta lite glädje i sorgen
är nåt jag personligen alltid strävar efter.
Jag vill älska den här platsen och bäcken igen. Tyler gav mig den gåvan.
-Ska vi till Laguna Beach? -Nära kusten.
Det blir nog jättefint när du träffar Laurie Campbell i dag.
Det blir intressant att träffa ett annat medium.
Andra medier har läst mig. Flera stycken. Med varierande grad av träffsäkerhet.
Vissa har varit exceptionella, andra banala.
Man måste hitta den som passar en.
-Det blir intressant. -Jag är spänd.
Jag låg och såg på klockan: "Är det dags att stiga upp än?"
Är det så här dina klienter känner?
-Jag vet, det är ombytta roller. -Ja.
Jag står så nära min familjs historia, den rinner i mina blodådror.
Därför är jag partisk, och det hindrar mig från att få kontakt.
Men om ett medium läser mig kan vi få informationen
via nån utan koppling till mig.
Nån som kanske kan ge mig de svar jag söker.
LAGUNA BEACH KALIFORNIEN
-Jisses, så vackert det är här. -Ja.
-Vill ni sätta er? -Ja, det kan vi.
Vi är så spända.
Nej, du! Jag sitter här och tänker…
När jag vände mig om hörde jag er: "De är här!"
Jag litar på Laurie.
Förhoppningen är att hon kan ge oss insikt i familjegåtan.
Hon är en av få jag skulle anförtro med nåt så känsligt.
Jag tror att sannolikheten är hög att hon kan besvara frågorna.
Före ert besök antecknade jag lite saker som kom genom.
De pratade om hälsa. Hälsa var det första jag fick.
När jag ser på hjärtat får jag nåt slags hjärtklappning.
-Nån hjärtklappning? -Jag föddes med underutvecklat hjärta.
-Jag har alltid haft hjärtklappning. -Det är intressant.
Lungorna kändes mer som nån med bronkit, lunginflammation eller astma.
Ja, mina lungor är täckta av blåsor.
När de spricker leder det till lungkollaps.
Jag har opererats för det.
-För ett år sen. -Det kan hända igen.
Det är nåt jag får leva med.
-Nåt du vet om och har läkare för. -Jag är vaksam.
Du behöver bara vara försiktig.
-Tack. -Intressant.
Jag får många… Jag går igenom märkliga detaljer.
Jag skrev ner namn. Ingen fara om ni inte känner igen dem.
Jag skrev ner Joseph.
Det kan vara Joe eller Joseph.
Det är mammas sida av släkten. Vi tror att hennes pappa heter Joseph.
Jag hoppas att Laurie kan förklara känslorna bakom det som hände mamma.
För den andra delen har jag kontaktat en utredande släktforskare.
Hon är expert på dna-analys och släktspårning.
Om nån kan hitta de saknade pusselbitarna är det hon.
Ni gav mig sannerligen en utmaning.
Det verkade först som att Joe Cowart var din biologiska pappa
på grund av dna:t.
Joe Cowart är avliden.
Så jag vill inte säga nåt för att senare upptäcka att det är fel.
Efter att ha undersökt dna:t grundligt,
är Joe Cowart absolut din biologiska pappa.
Okej.
Jag försökte ta reda på allt jag kunde om Joe.
-Hans liv. -Tack.
Man har sagt mig att Joe var en rödhårig man.
Han var i militären.
-Han tjänstgjorde i två krig. -Oj.
Han bodde ensam.
Han fick sin mat från kyrkan. Han gick dit och åt.
-Han levde ett tillbakadraget, lugnt liv. -Ja.
Och anledningen till att de insåg att nåt var fel
var att han inte kom till kyrkan på en vecka.
Räddningstjänsten fick bryta sig in i hans hus
och de upptäckte att han hade dött.
-Intressant. Det visste jag inte. Galet. -Ja.
-Jag hade aldrig fått veta det här. Tack. -Ingen fara.
Din bästa dna-matchning, Debbie, tror att hon har några foton.
Hon ska leta efter dem.
Sen har vi din kusin Bruce, som var jättegullig.
Han sa: "Om jag har en kusin till, vill jag veta det. Be henne ringa."
-Tack. -Han blev glad, ärligt talat.
-Han blev glad. -Nu blir jag glad.
Blir du? Det är fint att känna sig önskad.
Det är fint att känna älskvärdheten du berättar om.
-De är ju dina blodssläktingar. -Ja.
-Det vore coolt om du fick lära känna dem. -Ja.
Jag tog med ett föremål.
Du kan hålla i det, men du måste inte.
Den är underbar.
Jag såg en sjuksköterska direkt.
Med din biologiska mamma…
Varför känns det som att de tar dig ur hennes famn?
För att så var det. På sjukhuset.
-Kvinnan som tog mig från min mamma. -Vem?
-Hon heter Stella. -För det känns bara som: "Herregud."
Låste hon in er i ett skåp?
-Eller ett rum, utan att släppa ut er? -Hon gjorde allt.
Jag känner smuts och misär. Jag känner mig övergiven inombords.
Det känns som när ett barn är extremt ensamt och avskuret.
Så känns det.
Ett av barnen den här kvinnan hade hand om låstes in i skåpet.
Hade ett av barnen en annan etnisk bakgrund än du?
-Ja. -Okej.
Jag ville fråga om födelsebeviset.
-Det var svårt att hitta det. -Ja.
Har vi gjort några framsteg eller…
Ser man på datumet det utfärdades och allt annat,
verkar det vara det ursprungliga födelsebeviset.
Jag tror att Mary fyllde i det och skrev dit adressen.
Felicia Street, tror jag.
-Felicity Street, ja. -Felicity.
När jag såg det, tänkte jag:
"Man ser när det hamnade hos Stella."
Stella anges som mamman. Var föddes hon? Okänt.
Hur kan man inte veta det?
-Precis. -Precis.
Det känns som att personen som tog dig är en bedragerska.
Din mamma och din mormor trodde
att kvinnan skulle föra bebisen tillbaka till barnsalen.
Men jag vill säga det här.
Det är en sak när nån får ett barn de inte vill ha
och de gör sig av med det.
Det är en annan sak när nån får ett barn
och det finns stor tillgivenhet och kärlek,
men de kan inte behålla barnet.
Du kom inte från det första. Du är född ur det andra.
-När någon älskar en djupt. -Ja.
Men de kan inte ta hand om en eller behålla en.
Ibland måste vi släppa taget av kärlek.
Inte för att vi vill det, men för att vi måste.
Nu handlar det om den nya resan som börjar för dig.
Ja.
-Oj. -Vilken tripp.
-Det var galet. -Det var ombytta roller.
-Vilken gåva vi precis fick. -Jag vet.
Det som förvånade mig mest var att hon…
Hon visste att min mamma lämnade bort mig av kärlek.
Inte för att hon inte älskade mig.
Hon ville det som var bäst för mig.
-Och det är läkande. Det är läkande. -Ja, det är det.
LOS ANGELES KALIFORNIEN
Apport!
Jag är ett stort Tyler-fan.
Jag skrev till hans hemsida för att en person nyss hade dött
och jag ville få kontakt med honom.
-Hej, Tyler. -Hej.
-Det här är Penelope. -Hej, Penelope. Hejsan.
Hej, vännen. Hur är det?
-Fint att träffas. -Detsamma.
-Jättefint. Tack. -Ja, tack själv.
Det här är så coolt.
Jag får gosa lite här.
Sen börjar vi med läsningen. Okej.
Vilken sötnos.
-Bedårande. -Det är hon.
Okej. Du.
Det här visar sig på ett intressant sätt.
Jag vill prata om nån som har förlorat ett husdjur.
Jag fick en barnliknande energi, men sen tänkte jag: "Det här är ett djur."
-Jag har det i bakhuvudet. -Okej.
Du ska veta en sak. Ibland kommer djur genom, men
inte så här kraftigt.
-Det är intensivt. -Ja.
Som jag får det.
-Jag får en tydlig husdjurskänsla. -Ja.
Det omges också av en sorglig känsla.
Intressant. Jag lägger det åt sidan.
Okej. Jag förstår. Där.
-Jag får en referens till nån jämnårig. -Ja.
-En vän. En partner. -Ja.
-Den känslan. Förstår du det? -Ja.
De skojar om att stava ditt namn fel. Det är konstigt.
Det är väldigt specifikt. Det är inte "J", det är "Y".
Hur stavar du ditt namn?
-Y-A-S-M-I-N-E. -Okej.
-Man tycker att det är lustigt. -Om det här är den jag tror…
Han brukade skämta om mitt namn.
Han kunde säga: "Jasmine eller Yaz, struntsamma."
-Jag måste skoja om honom. -Kul kille.
Det kommer på ett intressant vis. Det är fånigt.
Individen ger mig en känsla av glädje. Jag känner mig glad.
-Han känns väldigt speciell. -Det är han.
Helt klart speciell.
Han visar mig en massa udda saker jag inte kände till.
Som personer som äter Hot Cheetos ur påsar.
-Jätteknasiga saker. -Herregud.
Han skojar om det, om kladdiga fingrar.
-Med det röda, men jag… -Ja.
Så vi…
På gymnasiet åt jag mycket skräpmat.
Så…
Vi hade ett stående skämt om röda fingrar och Hot Cheetos.
-Det var udda. -Ja.
-Lustigt. Jag pratar om klet på fingrarna. -Ja.
-Vi tar bit för bit. Udda. -Det är han.
Så lustigt.
Jag var nog 13 när jag träffade David.
Jag hade inget val. Han började genast driva med mig.
Han var väldigt lekfull och retade mig hela tiden.
Som en storebror. Vi var supertajta.
Han är glad att du är här. Det märks.
Jag försöker förstå vad som hände, för…
Det är nåt konstigt. En konstig situation.
Han visar ingen smärta när han dör. Jag är här, sen är jag borta.
Han visar mig symboliken för att sluta ögonen och avlida.
-Det är konstigt. -Ja, det gick väldigt fort.
Han hade rökt en joint med gräs som det var fentanyl i.
-Jag tror att han dog ögonblickligen. -Det kan stämma.
-Tack. Han var inte självmordsbenägen. -Nej.
Han uppskattade verkligen livet. Och sen dog han bara.
Det kommer ett medvetande om det, om risken att det kan hända,
som personerna runt honom kommer att stötta och säga:
"Vi måste veta vad vi stoppar i oss."
-Såna saker. -Ja.
-På det stora hela, har han det bra och…? -Ja, bara bra. Han känns bra.
Okej.
Jag lägger honom åt sidan en stund, för det kommer andra saker.
Nu det här.
Jag får djurgrejen igen.
Det lustiga är att den här lilla kan lägga märke till den andra lilla,
som jag uppfattar det.
Det är bra att ha i åtanke. De har ett tydligt band.
Det är konstigt.
Den där lilla gör kanske samma saker eller så finns det likheter.
De ger mig en tydlig känsla av att vara lika på nåt vis.
Det kan till och med handla om var djuret brukar ligga,
eller tycker om att ligga eller sitta.
-Det dras nästan en parallell. -Ja, precis.
-Är det nåt du har märkt? -Absolut.
Uppfattat. Det känns som nåt nästan gulligt.
-På det sättet jag får det. -Ja.
Jag frågar rakt ut. Vem är bandet med?
-Min hund som dog. -Ja.
Han hette Astro. Han var min stora kärlek.
Ja.
Jag har gjort hundratals läsningar och ett djur har aldrig kommit först.
-Jag fokuserar på dem som var människor. -Ja.
-Men det här är mycket viktigt. -Mycket.
Det ska du veta. Det är viktigt att det här kommer fram.
-Om djuret. -Ja.
Med den här lilla måste jag ta upp…
Det är nånting här. Det känns som om djuret inte hade dött som det gjorde,
så fanns det nåt annat medicinskt.
-Djuret hade en disposition för nåt. -Ja.
Han kunde ha dött ändå.
Vi visste om… Han hade problem med andningen.
Vi märkte att han ville leka som normala valpar gör.
Vi fick ta ifrån honom leksakerna för att han blev så uppspelt.
-Så andfådd. -Ja.
-Vi fick skilja honom från leksakerna. -Ja.
Och därför beslöt vi
att ta reda på vilka alternativ som fanns för att hjälpa honom.
-Absolut, precis. -Han dog på operationsbordet.
-Det andra känns väldigt oväntat. -Ja.
Men han hade inte levt länge till på grund av det första problemet.
En del av budskapet är
att hur sorgligt det än var och hemskt med tanke på åldern,
närmade sig djuret redan slutet av livet.
Vi var väldigt medvetna om det.
-Vi tänkte: "Vad gör vi?" -Ja.
-Det här bekräftar det. -Ja.
Det är en intressant och sorglig sak. Vi försöker hjälpa våra djur, men…
Ibland väljer naturen bara den vägen.
Men jag får en tydlig känsla av frid.
Jag tog förlusten hårt för jag var väldigt fäst vid honom.
Han var mer som en son än en hund.
Han var min unge.
-Då så. -Tack.
-Självklart. -Det var fantastiskt.
Jag är glad att vi fick prata och vädret var fint.
Det här var en upplevelse för livet.
Jag är tacksam för att du delar din gåva med alla.
Fattas bara.
-Trevligt att träffas. Hej då. -Detsamma.
SANTA CLARITA VALLEY KALIFORNIEN
Nanci! Hej!
Jag tror att allt med ett medvetande kan komma genom.
Under läsningar, när jag refererar till döda djur,
uppfattar jag inte nödvändigtvis hundskall
utan snarare det väsen som levde i djuret och som lever vidare.
Även om jag brukar få kontakt med själen av nåt som levt i en människokropp,
kan det även ske för sånt som levt i djurkroppar.
Det är ingen större skillnad. Vi ingår i djurriket.
Jag tror att djur blir mer fästa vid en när man varit ifrån varandra.
-Ja. -Ja.
Men även när man har mycket tid med dem på tu man hand.
Hon har blivit mer fäst vid mig när du var borta.
-Har hon uppfört sig bättre? -Nej, absolut inte.
Jag blir inte förvånad. Okej, frun.
Du gillar kramar.
Hon älskar kramar.
HANFORD, KALIFORNIEN TYLERS HEMSTAD
Nu är vi bara ett par minuter från Tea Room.
Jag har gjort många läsningar där.
-I gränden. -I gränden? Ja, du har nämnt det.
I Hanford ska jag träffa ägarna till tehuset där jag brukade läsa folk.
Jag lovade Steve och Arianne en läsning för många år sen,
men jag flyttade till LA innan jag kunde uppfylla mitt löfte.
Nu är jag tillbaka.
-Hej, Tyler! -Hej!
Senast vi träffades var jag tonåring. Helt bisarrt.
-Vi tar en titt på gränden. -China Alley.
-Underbart. -Jag älskar det.
Från 16 och 18 års ålder läste jag folk vid L.T. Sue Tea Room.
-Imperial Dynasty Cocktail Lounge. -Oj.
Det är så vackert. Så utsmyckat.
Jag träffade upp emot åtta klienter per dag.
Jag tillbringade hela dagen på China Alley.
Då kunde jag aldrig ana var jag skulle vara i dag.
Jag trodde att jag skulle leva hela livet där.
-Vill du se ditt favoritbås? -Ja.
-Jag växlade mellan dem. -Är det de här båsen?
Här lade folk märke till mig. Jag var hellre i gränden.
Folk kom in och sa: "Jag vill bli läst." Och jag blev…
Han blev ständigt avbruten. Han var vår lokalkändis.
-Nu är du snäll. -Ja!
Jag har det här. Ni kommer att få se mig kladda.
-Det är så jag kommer i stämning. -Vi minns.
-Ja! -Kladda.
Folk kom in och tänkte: "Vad gör han? Tecknar han av folk?"
Men klienterna grät så de insåg att det var nåt annat.
Men ja, jag ska kladda lite.
Sen får vi se. Ett ögonblick bara.
Okej.
Jag får en modersfigur. Har din mamma dött?
Ja, jag får många bilder av upprymdhet.
Glädje, men även känslan av att samla. Som att samla anteckningar.
Hon sparade nog saker, som fick oss att tänka: "Va?"
Jag ska beskriva det, för det finns säkert många värdefulla dokument och historier,
men ni hittar även saker som:
"Varför har vi den här 40 år gamla saken? Det är en tidning. Vad betydde…"
Hon dog för två månader sen.
-Jag beklagar. Det var nyligen. -Det har varit…
Jag har gått genom hennes saker för…
Hon hade ingen dator, så allt är så där.
-Ja, det kan jag tro. -Och…
Jag försöker att uttyda hennes saker och frågar mig varför de var viktiga?
Det finns även föremål som jag ska donera till Taoist Temple Museum.
-Underbart. -För de hör hemma där.
Inte i en låda med mammas saker.
Mamma var en av China Alleys ledande beskyddare och museiguider.
Hon lade ner många timmar på arbetet i tempelmuseet
och på att leda guidade visningar. Alla som ville ta en titt fick en visning.
På tal om templet…
Jag får genom nåt som jag försöker förstå om det hör till det.
Det kommer att uppstå ett behov av nåt som liknar…
Nån sorts ombyggnad, men det är bara en del.
Har inspektörer kollat byggnaden?
-Sett till att allt är bra? -Vi har en trappa i trädgården.
Den behöver restaureras. Den håller på att ruttna.
-Den sjunker ihop. Allt sånt. -Ja.
-Och hennes mamma… -Det var bland det sista hon gjorde.
-Hon såg till att den skulle lagas. -Ja.
Man undviker allt som eldrelaterat.
Det är konstigt. Allt som är…
Märkligt.
Jag ser: "Undvik värme." Jag vet inte vad det är.
Känner ni till nån större brand
eller nån berättelse om en stor brand som förstörde allt?
Inte direkt.
Intressant.
Jag vet inte vad det här är. Men det kommer igen.
-Inte bekant alls? -Inte på rak arm.
-Jag kommer nog på det. -Ja.
-Jag får tänka. -Ingen fara.
Jag måste säga att det är renande att vara här.
-Det är speciellt. -Ja.
-Vi tar vid där vi slutade. -Jag vet, det är helt overkligt.
Jag kan inte nog tacka er för er gästfrihet,
och att ni gav folk chansen att komma in och få meningsfulla upplevelser.
Nöjet var på vår sida. Det betydde mycket för oss också.
Jag är mycket tacksam.
SENARE SAMMA KVÄLL I CHINA ALLEY
Branden, som tros ha börjat i trappan,
orsakade svåra värme- och rökskador i tempelrummet en trappa upp.
Wing, vars mamma nyligen dog,
föll ihop när hon släpptes in under tisdagmorgonen.
Jag föll ner på mina knän i en hög med rester.
Undertexter: Jessika Johansson