‎Unii dintre cei plecați au ajutat-o ‎pe mama ta
‎să înțeleagă ceva.
‎- Am urmărit călătoria mamei mele. ‎- Serios?
‎Și e asemănătoare cu descoperirea
‎și concluzia la care ai ajuns tu.
‎Cei de dincolo forțau evenimentele
‎pentru ca mama ta să înțeleagă asta.
‎- Are sens pentru tine? ‎- Da!
‎Schimbăm puțin subiectul.
‎Trebuie să mă întorc puțin ‎la ce mi s-a transmis mai devreme.
‎Pune mare accent pe fratele tău.
‎Îmi cere să vorbesc despre munca lui.
‎- Bine. ‎- Repară anumite obiecte.
‎Nu știu dacă i se spune „Dl Repară-Tot”
‎sau care e ideea.
‎- Grozav! Ești foarte bun. ‎- Când cineva…
‎Ce drăguță ești! Ce sens are?
‎- E mecanic. ‎- Bun.
‎- Ideea e… ‎- Repara mașini.
‎Oamenii îl chemau să le repare ‎lucruri la care el nu se pricepea.
‎- Doamne! Ce Dumnezeu? ‎- Știu.
‎- Scuze, sunt uimită de… ‎- E în ordine.
‎- …puterea lui de intuiție. ‎- Bine.
‎Două lucruri mi se par ciudate.
‎Mi se arată „VA”, ‎adică „Virginia” pentru mine.
‎- Ai legătură cu Virginia? ‎- Da.
‎Dar cu Florida? A trăit cineva în Florida?
‎Da, ai pomenit de Virginia. ‎Mama mea s-a născut în Virginia.
‎Marguerite, mama ei biologică, ‎locuia în Florida.
‎Cred că despre asta era vorba.
‎- Îmi place partea asta! ‎- Da.
‎Mai ales partea cu mama.
‎- Spui multe lucruri. ‎- Da.
‎- Doamne! ‎- Mai vedem.
‎Vom vedea dacă vă putem conecta, ‎dar se face referire la ceva anume.
‎Să vedem despre ce e vorba.
‎Singurul mod în care pot descrie ‎e că simt că oamenii din parte ei
‎au cam ratat șansa de a interacționa.
‎Mama nu și-a cunoscut mama biologică.
‎- Da. ‎- Nu știu dacă există asemănări.
‎Asta simt că mi se transmite.
‎- Există. ‎- Că n-au existat ocazii de comunicare.
‎- Mama a fost adoptată. ‎- Bine.
‎- Când avea câteva zile. ‎- Am înțeles.
‎Nu și-a cunoscut ‎sau întâlnit familia biologică.
‎- Am înțeles. ‎- Până de curând.
‎A făcut testul ADN.
‎În urmă cu…
‎Acum un an și jumătate?
‎Datorită testului ADN, ‎am găsit familia din partea mamei.
‎La fel și cu mama. Interesantă paralelă.
‎Iar mama ei a murit acum zece ani.
‎- Bine. ‎- Pe ea nu a cunoscut-o.
‎Dar am cunoscut două surori vitrege.
‎- Da? ‎- Avea un frate vitreg.
‎N-o să-ți vină să crezi, ‎dar și mama avea trei frați vitregi.
‎- Bine. ‎- Unul a murit.
‎Doi încă trăiesc, deci e puțin ciudat.
‎- Așa e. ‎- Da.
‎I-a cunoscut și pe ei, ‎iar acum avem poze de familie.
‎Ne-au spus că o căutau de multă vreme.
‎O căutau activ.
‎A rătăcit toată viața.
‎- Acum are 70 de ani. ‎- Da.
‎De pe patul de moarte, mama îi spunea: ‎„Fiica mea demult pierdută.”
‎E o nebunie. Asta i s-a întâmplat mamei ‎când bunica era pe patul de moarte.
‎- Pe bune? ‎- Suferea de demență.
‎Își amintea ‎doar de fetița pe care o căuta.
‎- Pe fiica ei pierdută. ‎- Da.
‎Mă sperie. Nu vreau să divagăm.
‎- Nu… ‎- E foarte ciudat.
‎- Conștientizarea asta ne aduce pace. ‎- Așa e.
‎E o binecuvântare în viața ei.
‎Și-a găsit frații. Ce cadou!
‎E interesant că putem face o paralelă ‎între familiile noastre,
‎chiar dacă a fost cam întârziată.
‎Mama încă nu știe cine e tatăl ei.
‎Rămâne o mare curiozitate.
‎- La fel și cu mama ta. ‎- Da.
‎Nu știe cine e tatăl ei.
‎Îți mulțumesc că ai venit.
‎- Mi-a fost de ajutor. ‎- Absolut.
‎- Mulțumesc. ‎- Mi-a părut bine să vă cunosc.
‎- Încântată. Mulțumesc. ‎- Îți mulțumesc pentru tot.
‎- Ai grijă. ‎- Pa!
‎Bine.
‎- N-a fost minunat? ‎- Da.
‎Inima mea e plină.
‎A fost o experiență copleșitoare, ‎dar foarte palpitantă.
‎Această legătură cu Tyler ‎m-a făcut să simt
‎că am o legătură directă ‎cu persoana iubită pierdută.
‎E ca și cum ‎n-ar fi fost niciodată plecați.
‎E de-a dreptul incredibil.
‎A fost o nebunie.
‎După mii de citiri ‎și legături cu atâtea povești de familie,
‎e ireal să mă conectez cu cineva ‎care are atâte asemănări cu familia mea.
‎E posibil ca totul să fie fost orchestrat ‎de cei de dincolo,
‎ca să-mi arate că trebuie ‎să aplic sfaturile primite și date.
‎CAPITOLUL 8 ‎HAOS
‎Unul dintre clienții mei a cumpărat ‎o masă de ping-pong.
‎Se pare că Susan Sarandon ‎a popularizat ping-pongul.
‎- Da. ‎- Nu știam.
‎Foarte ciudat. Sportul exista ‎înainte de Susan Sarandon,
‎dar a prins avânt ‎după ce ea a investit în el.
‎De unde știi asta?
‎Există articole despre Susan Sarandon ‎și ping-pongul.
‎Și eu mă pricep.
‎Nu sunt grozavă. Dar uneori pot să…
‎- Nimerești mingea? ‎- Da, uneori nimeresc mingea.
‎Nu sunt renumit pentru îndemânare.
‎Abilitate mentală am. Îndemânare…
‎Mai puțin.
‎- Salut! Ce mai faci? ‎- Dumnezeule!
‎- Sunt Tyler. Încântat să te cunosc. ‎- Bună! Și eu.
‎- Sunt Carie. ‎- Încântat.
‎- Mulțumesc pentru invitație. ‎- Sigur.
‎- Văd că ai ceva aici. ‎- Da.
‎- Ai venit pregătită. Îmi place. ‎- Da.
‎- Ne ocupăm mai întâi de asta. ‎- Bine.
‎Și vedem ce se întâmplă.
‎Ne vom ocupa de toate pe rând. ‎Ia să vedem.
‎Să ne conectăm.
‎Să vedem ce se întâmplă.
‎Scuză-mă. Care e prenumele tău?
‎- Carie. ‎- Carie. Uimitor! Carie.
‎Să vedem de ce avem parte.
‎Bine. Da.
‎Da?
‎Bine. Am unu, doi…
‎E ciudat.
‎Am impresia că se face o referire ‎la ceea ce eu numesc moarte tragică.
‎Morțile tragice ‎sunt premature și neașteptate.
‎Când cineva ne e luat prea devreme.
‎Partea ciudată e că simt o situație dublă.
‎Pe de o parte, avem o persoană ‎care a murit de tânără
‎și în circumstanțe tragice.
‎Și mai avem o persoană plecată ‎prematur și tot tragic.
‎Știi două persoane care au murit ‎în mod tragic și mult prea devreme?
‎- Absolut. ‎- Bine.
‎Simt că sunt aici ‎ca să vorbesc despre ele.
‎Pentru că sunt inseparabili. Bun.
‎Așa.
‎Bine.
‎Bine. Simt că trebuie să vorbim ‎despre perioada ta de doliu
‎în legătură cu cele două treceri.
‎Am însă sentimentul
‎că n-ai reușit ‎să ții doliu la acel moment.
‎E ca și cum ar fi trebuit să reprogramezi ‎sau să-ți amâni durerea.
‎Ți s-a întâmplat acest lucru, ‎dar n-ai putut trece
‎prin procesul natural de după. ‎Pare întârziat.
‎Vom vorbi despre aceste lucruri.
‎Voi continua aici.
‎Nu e ceva deosebit, ‎dar îmi tot apare simbolul apei.
‎Nu știu de ce.
‎Văd foarte multă apă.
‎- Da. ‎- Are sens?
‎- Da! ‎- Da.
‎- Apa e… E vorba de apă. ‎- Da.
‎Voi continua. Simt multe lucruri.
‎Nu știu ce înseamnă asta.
‎O să încerc să abordez subiectul ‎cât pot de delicat.
‎Cel tânăr îmi vorbește despre Crăciun.
‎Văd simboluri de Crăciun, ‎luminițele de Crăciun…
‎Nu e doar un copil ‎căruia îi place Crăciunul. E mai mult.
‎Accidentul a avut loc ‎la câteva zile după Crăciun.
‎- Da. ‎- A fost ultima sărbătoare împreună.
‎Îmi apare foarte pozitiv ‎și foarte fericit,
‎dar simt că e o perioadă grea.
‎Voi continua.
‎Dintr-un anume motiv, ‎se pune mult accent pe tine,
‎apropo de ce ai avut tu de făcut ‎atât înainte de dispariții, cât și după.
‎E un sentiment de recunoștință.
‎E foarte interesant.
‎- Sunt mamă singură. ‎- Bine, uimitor.
‎Fără să dai prea multe detalii, ‎cele două treceri
‎par să fi avut loc în sub doi ani.
‎Ce legătura aveai cu persoanele?
‎Erau fiicele mele.
‎Aveam trei fiice minunate.
‎Morgan avea 25 de ani.
‎Summer și Sawyer aveau 12 ani.
‎Erau gemene. ‎Sawyer era cu siguranță șefa.
‎Îi plăcea să ia deciziile, ‎iar Summer accepta fără probleme.
‎Minunat la Morgan a fost faptul că, ‎odată ce s-a maturizat,
‎a devenit nu doar fiica mea, ‎ci și prietena mea.
‎Era foarte implicată în viața gemenelor.
‎Dar pe 9 ianuarie 2018,
‎le-am pierdut pe Sawyer și pe Morgan.
‎Înainte eram patru ‎și casa noastră era plină de râsete,
‎zgomot, entuziasm și energie.
‎Acum e foarte liniște.
‎Au rămas o tânără și o mamă
‎distruse și în încercarea ‎de a merge mai departe.
‎Simt confuzie.
‎Simt doar confuzie.
‎Nu sunt confuz în cazul celor ‎care mor în accidente de mașină.
‎- Da. ‎- Nu asta simt.
‎Îmi dă târcoale sentimentul ‎că trebuie să iau o decizie.
‎Ce facem? Unde mergem? ‎Ce se întâmplă? Și se întâmplă.
‎- Da! ‎- Pur și simplu.
‎Deci nu e…
‎E foarte complicat ‎și doar așa pot să explic.
‎- Haos. ‎- Da, sigur.
‎- A fost greu. ‎- Haos total.
‎Da!
‎E ciudat.
‎Simt că lipsesc anumite lucruri. ‎E vorba despre obiecte.
‎Deci e ciudat. Ar trebui să fie mai multe.
‎- Da! ‎- E destul de ciudat.
‎Mă întreb dacă s-a întâmplat ceva
‎încât să pierzi acele obiecte.
‎- Tot. ‎- Da!
‎Am pierdut totul.
‎Îmi pare atât de rău.
‎Vor să vorbesc ‎despre ziua în care s-a întâmplat.
‎Despre unde s-a întâmplat.
‎Se pare că…
‎Văd doar distrugere.
‎- Văd pagube uriașe. ‎- Da.
‎- Pe lângă aceste treceri. ‎- Da.
‎Aș vrea să vorbesc ‎despre ce s-a întâmplat.
‎Dar e prima oară când simt asta. ‎Mi se pare că…
‎Aș putea s-o compar
‎cu o alunecare de teren.
‎E foarte similar. Pare că…
‎s-a întâmplat rapid. Are sens?
‎- Da! ‎- Îmi pare rău.
‎Doamne! Bine.
‎Da. E greu de explicat, ‎pentru că nu știu exact ce e.
‎Aș putea să spun că a existat o discuție
‎premergătoare acestor treceri
‎despre ce ar trebui să faceți.
‎Dar nu s-a întâmplat destul de repede.
‎Au fost discuții înainte de accident.
‎„Trebuie să facem ceva. Ce facem?”
‎- Da. ‎- E foarte ciudat.
‎Vreau să vorbesc clar. ‎Nu-mi spun că ar fi simțit durere.
‎- Serios? ‎- Le spun aparținătorilor ce simt.
‎Nu simt că ar fi suferit în vreun fel.
‎S-a întâmplat atât de repede, ‎încât mi-am părăsit corpul înainte…
‎- …să simt ceva. ‎- Bine.
‎Vor să te elibereze
‎de orice sentiment de vinovăție ‎și responsabilitate.
‎Chiar dacă au existat acele discuții.
‎- Despre o decizie. ‎- Da, nimeni nu avea cum să știe
‎ce urma.
‎Așa e, iar în acest moment
‎o să te rog să ne povestești ‎ce s-a întâmplat.
‎Ei bine…
‎E vorba despre alunecările de teren ‎din Montecito.
‎Au murit 23 de oameni.
‎Doi erau copiii mei.
‎Ploile torențiale au declanșat un val ‎mortal de inundații și alunecări de teren.
‎Azi-dimineață, echipele luptă contra-timp, ‎căutând supraviețuitori,
‎iar noile imagini dezvăluie ‎distrugeri majore.
‎În noaptea de dinaintea alunecării ‎de teren, urma să vină furtuna.
‎O parte din Montecito a fost evacuată. ‎Alta, nu. Pe noi nu ne-au evacuat.
‎Da.
‎Puteam să plecăm sau să rămânem.
‎Înainte de culcare, ‎le-am spus să nu se teamă.
‎„Nu vă temeți dacă auziți ploaia.”
‎A fost ultima dată ‎când am văzut-o pe Sawyer.
‎Apoi a venit ploaia torențială…
‎La trei și jumătate dimineața, ‎casa noastră a explodat cu noi în ea.
‎Eu și Morgan ne țineam una de alta ‎în apă,
‎în noroi și înaintam cu 130 km pe oră.
‎Ne-a separat unele de altele.
‎Și…
‎mi-am fracturat aproape toate oasele ‎de la talie în sus.
‎Abia am supraviețuit.
‎Am avut noroc ‎că am fost îngropată în noroi,
‎dar cu gura la suprafață ‎și puteam să țip după ajutor.
‎Nu-mi amintesc nimic ‎din următoarele zile.
‎Fiica mea, Summer, care a supraviețuit,
‎a fost găsită la trei metri sub noroi,
‎cu bucăți de case și mașini deasupra ei.
‎A avut mare noroc să fie găsită, ‎dar a stat în comă câteva săptămâni.
‎Nu știam dacă va supraviețui.
‎Pe Sawyer am găsit-o ‎abia a doua dimineață.
‎Dar nu mai trăia.
‎Pe Morgan n-am găsit-o cinci zile.
‎Am încercat…
‎Am încercat să-mi salvez fiica cea mare, ‎dar n-am reușit.
‎Da.
‎Facem o mică pauză. Îmi pare rău.
‎Dacă mi-ai văzut activitatea, ‎știi că nu mă emoționez,
‎dar… sunt alături de tine.
‎- Mulțumesc. ‎- Îmi pare rău!
‎- A fost oribil. ‎- Da. E o tragedie!
‎Să treci prin așa ceva…
‎Să te poți trezi în dimineața următoare ‎și să-ți continui viața…
‎Puterea de care trebuia să dai dovadă
‎trebuie să fi fost uriașă.
‎Sunt alături de tine.
‎- Mulțumesc. ‎- Da.
‎O să mâzgălesc puțin.
‎Mă voi reconecta, ‎lăsând emoțiile la o parte.
‎Să vedem ce mai simt.
‎Dar îmi place veselia pe care o simt.
‎Îmi cer să recunosc ‎trei forme separate de a fi onorat.
‎- Da. ‎- Trei.
‎- Le știi? Îmi place. ‎- Da.
‎- E interesant. ‎- S-a întâmplat acum trei ani și jumătate.
‎Le-am sărbătorit în fiecare an.
‎Îmi place. Apropo de asta, ‎e ceva foarte special
‎în a-și onora numele ‎într-un mod mult mai important.
‎Gândește-te la asta ca la un loc.
‎Îl văd reprezentat prin niște plăci
‎și simt multă bucurie.
‎Sunt câteva plăcuțe.
‎- Super. ‎- Există deja.
‎- E asemenea unui memorial. ‎- Da.
‎Pe unul dintre ele am cerut ‎să fie scrisă poezia fiicei mele.
‎Îmi place.
‎Unul dintre mesaje lor e să te eliberezi ‎de orice formă de vinovăție.
‎Acesta e simbolul pe care-l văd.
‎E felul lor de a-mi arăta ‎că nu trebuie să se caute vinovați.
‎„Dacă făceam altceva?” ‎Îți transmit că totul e în ordine.
‎Tyler mi-a deschis niște uși azi,
‎în existența cărora nu credeam până acum.
‎Să pot să stau în această albie
‎și să simt bucurie și veselie…
‎Nu credeam că e posibil.
‎Să pot să găsesc bucurie în tragedie
‎e un lucru pe care mi-l doresc.
‎Vreau să iubesc din nou acest loc, ‎această albie, iar Tyler m-a ajutat.
‎Deci mergem la Laguna Beach?
‎De-a lungul coastei.
‎Ai să te simți bine ‎după ce te întâlnești cu Laurie Campbell.
‎Va fi interesant să cunosc un alt mediu.
‎Am mai fost la medii. La mai mulți.
‎Am fost validat de câteva ori.
‎Unele citiri au fost extraordinare, ‎altele, banale.
‎Trebuie să-l găsești pe cel potrivit ție.
‎- Sunt curios ce va vedea. ‎- Abia aștept.
‎Abia așteptam să te trezești.
‎Mă întreb dacă asta simt ‎cei cărora le citești.
‎- De data asta e pe dos. ‎- Da.
‎Sunt conectat la povestea familiei mele. ‎Chiar îmi curge prin vene.
‎Sunt foarte subiectiv, ‎ceea ce mă împiedică să mă pot conecta.
‎Aș putea obține informații ‎prin cineva complet detașat,
‎cineva care ar putea ‎să-mi dea răspunsurile căutate.
‎- Doamne! Ce frumos e! ‎- Da.
‎- Ne așezăm? ‎- Da. Putem s-o facem.
‎- Abia așteptăm. ‎- Cred.
‎Nu! Tu! Nu-mi vine să cred!
‎Nu mi-a venit să cred când v-am văzut.
‎Am încredere în Laurie Campbell și sper
‎că mă va ajuta cu misterului familiei.
‎E printre puținele ‎în care am încredere să facă ceva.
‎Posibilitatea să-mi dea răspunsuri ‎e foarte mare.
‎Înainte de vizita ta, ‎mi-am notat lucruri pe care le-am simțit.
‎Vorbeau despre sănătate. ‎Sănătatea a fost pe primul loc.
‎Simt palpitație la inimă.
‎Ai palpitații?
‎Inima mea era subdezvoltată la naștere. ‎Toată viața am avut palpitații.
‎E interesant. La nivelul plămânilor
‎simt bronșite, pneumonii sau astm.
‎Da. Plămânii mei ‎sunt plini de bule subpleurale.
‎Când se rup, fac enfizem.
‎Așa că m-am operat.
‎- Avea plămânul colabat. ‎- Riscurile există. E pe viață.
‎- Ești conștient de asta. ‎- Mereu.
‎Ții legătura cu doctorii. ‎Trebuie să ai mare grijă.
‎- Mulțumesc. ‎- Interesant. Da.
‎Primesc multe detalii ciudate.
‎Am notat câteva nume. ‎Dacă nu le recunoști, e în ordine.
‎Am notat Joseph.
‎Nu știam dacă e Joe sau Joseph.
‎E din partea mamei. ‎Credem că tatăl ei se numea Joseph.
‎Sper ca Laurie să mă ajute să aflu ‎ce i s-a întâmplat mamei mele.
‎Am contactat și un genealog.
‎E expertă în ADN ‎și în arborele genealogic.
‎Dacă poate cineva găsi piesa lipsă, ea e.
‎Mi-ați dat o provocare.
‎Inițial, părea ‎că Joe Cowart e tatăl tău biologic,
‎datorită ADN-ului.
‎Iar Joe Cowart a decedat.
‎Așa că nu vreau să spun ceva greșit.
‎După ce am analizat bine ADN-ul,
‎am aflat că Joe Cowart ‎e tatăl tău biologic.
‎Bine.
‎Am încercat să aflu ‎cât de multe am putut despre Joe.
‎Despre viața lui. Mi s-a spus despre Joe ‎că era un tip roșcat.
‎Știu că a fost în armată.
‎Cred că a luptat în două războaie.
‎A locuit singur.
‎Își lua mesele la biserică.
‎- Ducea o viață foarte liniștită. ‎- Da.
‎Lumea și-a dat seama ‎că s-a întâmplat ceva
‎pentru că a lipsit ‎o săptămână de la biserică.
‎Pompierii au intrat în casa lui
‎și l-au găsit mort.
‎Interesant. Nu știam asta.
‎E uimitor!
‎- N-aveam cum să știu. ‎- Da.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎ADN-ul tău se potrivește cu al lui Debbie, ‎care are niște fotografii.
‎Le va căuta.
‎Îl avem și pe vărul Bruce,
‎vărul tău primar adorabil.
‎E dornic să-și cunoască verișoara.
‎„Să mă sune.”
‎- A fost… ‎- Mulțumesc.
‎Sinceră să fiu, era entuziasmat.
‎Era entuziasmat!
‎- Mă bucur. ‎- Drăguț.
‎Da? Da.
‎E plăcut să te simți dorit.
‎Mă bucur că vrea să mă cunoască.
‎- Sunt rudele tale de sânge. ‎- Așa e.
‎Ar fi grozav să le cunoști.
‎Așa e.
‎Dar am adus un obiect.
‎Poți să-l atunci. Nu e musai.
‎E minunată.
‎Mi-a venit în minte o asistentă.
‎Apropo de mama ta biologică, ‎de ce te-ar fi luat cineva din brațele ei?
‎Am fost luată la spital.
‎- Doamna care m-a luat de la mama. ‎- Cine?
‎- Se numește Stella. ‎- Nu-mi dă un sentiment plăcut.
‎V-a închis vreodată într-un dulap?
‎- A făcut de toate. ‎- Sau într-o cameră?
‎Mă simt murdară, mizerabilă.
‎- Mă simt închisă undeva. ‎- Da.
‎Simt un copil singuratic și lăsat singur.
‎Asta simt.
‎Deci unul dintre copiii crescuți de femeie ‎era încuiat în dulap.
‎A fost unul dintre copii de altă etnie?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Voiam să întreb ‎de certificatul de naștere original.
‎- Ne-a fost greu să-l obținem. ‎- Da.
‎Ai făcut progrese?
‎Dacă citești dosarele și restul actelor,
‎acela pare a fi certificatul original.
‎Cred că Mary l-a completat ‎și a trecut această adresă.
‎Era strada Felicia.
‎- Pe strada Felicity. ‎- Exact.
‎Când am văzut acest lucru,
‎Stella apărea ca fiind mama ta.
‎Stella e mama. Nu se știa unde s-a născut.
‎Cum să nu știi unde te-ai născut?
‎- Da. ‎- Da.
‎Simt că persoana care te-a luat ‎e o escroacă.
‎Mama și bunica ta
‎au crezut că doamna duce copilul ‎înapoi în salon.
‎Iată ce vreau eu să spun.
‎Există un sentiment ‎în legătură cu un copil nedorit
‎și abandonat.
‎Însă sentimentul în legătură ‎cu un copil dorit e altul,
‎înseamnă afecțiune și dragoste,
‎chiar dacă nu poate fi păstrat.
‎Al doilea sentiment îl am eu ‎în legătură cu tine.
‎- Erai iubită profund. ‎- Da.
‎- Dar nu te putea păstra.
‎Uneori renunțăm din dragoste.
‎- Da. ‎- Nu pentru că vrem, ci pentru că trebuie.
‎Acum e vorba despre noua ta călătorie.
‎Da.
‎A fost extraordinar.
‎A fost ireal!
‎Lucrurile s-au schimbat.
‎- Doamne! Ce cadou am primit! ‎- Știu.
‎Cel mai mult m-a surprins că…
‎știa că mama m-a dat din dragoste.
‎Nu pentru că nu mă iubea.
‎Voia ce e mai bine pentru mine.
‎Asta e… tămăduitor.
‎Da. Așa este.
‎Prinde-o!
‎Sunt o mare fană a lui Tyler.
‎Am decis să-i scriu ‎pentru că îmi murise un apropiat
‎și voiam să găsesc o cale ‎de a mă conecta cu el.
‎- Salut, Tyler! ‎- Bună!
‎Ea e Penelope.
‎Bună, Penelope!
‎Bună!
‎Micuțo!
‎- Ce mai faci? Încântat. ‎- Încântată.
‎Îmi pare bine. Mulțumesc.
‎Da. Mulțumesc.
‎E grozav!
‎Te voi mângâia puțin.
‎Apoi vom începe ședința. Așa.
‎Ce simpatică e!
‎E scumpă.
‎Da.
‎Bine. Tu!
‎Simt ceva foarte interesant.
‎Trebuie să vorbesc despre cineva ‎care a pierdut un animal de companie.
‎Primesc tot felul de informații.
‎Simțeam o energie copilărească, ‎dar se pare că e un animăluț.
‎- O să țin minte asta. ‎- Bine.
‎Trebuie să spun asta. ‎Animalele apar uneori în ședințe, dar…
‎nu în această măsură.
‎- A fost intens. ‎- Da!
‎Simt totul foarte intens.
‎- Simt un animal de companie. ‎- Da.
‎E vorba despre un eveniment tragic.
‎E interesant. Voi lăsa asta deoparte.
‎Bine. Uite.
‎Există o referință contemporană.
‎- Da. ‎- Un prieten. Un partener.
‎- Da! ‎- Ceva de genul acesta.
‎- Asta simt. Are sens? ‎- Da.
‎Mă pune să glumesc ‎despre numele tău scris greșit.
‎E ciudat. ‎Nu știu de ce, dar e foarte concret.
‎Nu e „J”, ci „Y”.
‎Cum îți scrii numele?
‎- Yasmine. ‎- Bine.
‎- E amuzant. ‎- Dacă e cine cred eu…
‎Ar face glume cu numele meu.
‎Mi-ar spune „Jasmine” sau „Yaz”.
‎- Vrea să râd. ‎- E amuzant.
‎E foarte interesant. E o prostioară.
‎Îmi transmite mult entuziasm. ‎Sunt entuziasmat.
‎- E un adevărat personaj. ‎- Așa e. Cu siguranță e un personaj.
‎Îmi arată multe lucruri ‎de care nu eram conștient.
‎Oamenii care mănâncă Hot Cheetos ‎din pungă.
‎- Chestii ciudate. ‎- Doamne!
‎E o glumă. Văd degete murdare.
‎- Cu condiment roșu. ‎- Da.
‎Noi…
‎în liceu, mâncam mult fast food.
‎Nu știu.
‎Avem o glumă despre degete roșii ‎și Hot Cheetos.
‎- Interesant. ‎- Da.
‎E amuzant, fiindcă mă refer ‎la degete murdare. Ca…
‎- Pare ceva aleatoriu. ‎- El e.
‎E amuzant.
‎Aveam 13 ani când l-am cunoscut pe David.
‎Nu aveam de ales. ‎Îi plăcea să râdă de mine.
‎Era foarte jucăuș ‎și mă tachina tot timpul.
‎Îmi era ca un frate mai mare ‎și eram apropiați.
‎Se bucură că ești aici.
‎Simt asta.
‎Încerc înțeleg ce s-a întâmplat.
‎E o situație ciudată.
‎Nu simt că a suferit când a murit. ‎A plecat pe neașteptate.
‎Mi-a arătat simbolul ‎pentru închiderea definitivă a ochilor.
‎- E foarte ciudat. ‎- Da, a fost foarte rapid.
‎Fumase o țigară cu iarbă și cu fentanil.
‎Cred că asta l-a ucis pe loc.
‎Se potrivește. Mersi că ne-ai împărtășit.
‎- Nu era sinucigaș. ‎- Nu.
‎Se bucura de viață, dar s-a dus.
‎Acesta ar putea fi un semnal de alarmă.
‎Cei care l-au cunoscut ‎vor fi mereu atenți
‎la ce vor fuma.
‎- Ceva de genul. ‎- Da.
‎- E împăcat și liniștit? ‎- Da.
‎Totul e în ordine.
‎Bine.
‎Lăsăm asta la o parte, ‎deoarece vin alte informații.
‎Bine.
‎Revenim la animăluț.
‎Interesant e că micuțul ar putea ‎s-o observe pe micuța aceasta.
‎E bine de reținut. Au o legătură clară.
‎E ciudat.
‎Micuța aceasta face aceleași lucruri ‎și seamănă mult cu el.
‎Simt foarte multe asemănări.
‎Și locul de relaxare al celor doi ‎e același.
‎Există o paralelă.
‎- Da. Exact. ‎- Deci…
‎- Ai mai observat acest lucru? ‎- Absolut.
‎Am înțeles. ‎Sunt niște asemănări simpatice.
‎- Așa le simt. ‎- Da.
‎Despre cine e vorba?
‎- Câinele meu care a murit. ‎- Da.
‎Se numea Astro ‎și era iubirea vieții mele.
‎Da!
‎Am avut sute de ședințe, ‎dar nu m-am mai conectat cu animale.
‎Mă concentram mereu pe oameni.
‎- Da. ‎- Dar e foarte important.
‎Voiam să știi că era important ‎să vorbesc despre el.
‎- Un animăluț de companie. ‎- Da.
‎Vorbind despre micuț, trebuie să spun…
‎Trebuie să spun ‎că, dacă n-ar fi murit în felul acela,
‎ar fi avut o altă afecțiune medicală.
‎Avea o sensibilitate.
‎- Da. ‎- Putea muri oricum.
‎Eram conștienți ‎că avea o problemă de respirație.
‎Observam că voia să se joace ‎ca orice cățeluș.
‎Dar trebuia să-i luăm jucăriile, ‎pentru că se agita.
‎- Rămânea fără suflare. ‎- Da.
‎- Trebuia să-i luăm jucăriile. ‎- Da.
‎De aceea ne-am hotărât
‎să aflăm cum putem să-l vindecăm.
‎- Sigur. ‎- Și era în operație când a murit.
‎Se pare că afecțiunea secundară ‎a venit din senin.
‎- E interesant. ‎- Da.
‎Oricum nu ar fi putut să trăiască mult ‎cu afecțiunea inițială.
‎Simt că o parte din mesaj
‎e că, în ciuda faptului ‎că s-a dus pe neașteptate,
‎acest animal se afla deja în declin.
‎Și eram foarte conștienți de asta.
‎Ne întrebam ce e de făcut.
‎- Da. ‎- Iar acum ne-ai confirmat.
‎E interesant și trist.
‎Ne dorim să ne ajutăm animalele, dar…
‎natura își urmează cursul.
‎Dar simt multă liniște.
‎A fost o pierdere uriașă. ‎Eram foarte atașată de el.
‎Era ca un copil pentru mine.
‎Era copilul meu.
‎- Bine. ‎- Mulțumesc.
‎Tyler, a fost uimitor!
‎Mă bucur că am vorbit ‎și că am avut o zi frumoasă.
‎A fost o experiență unică.
‎Sunt foarte recunoscătoare ‎că ne împărtășești harul tău.
‎- N-aș fi ratat acest lucru. ‎- Pa!
‎Ai grijă. Mi-a părut bine.
‎Nanci!
‎Orice ființă gânditoare ‎se poate face simțită.
‎La ședințe, ‎când mă refer la animale plecate,
‎nu aud neapărat un lătrat de câine,
‎ci îi simt esența din timpul vieții.
‎Așadar, la ședințe, ‎mă conectez cu suflete sau cu esențe,
‎iar acestea pot fi omenești sau nu.
‎Nu e foarte diferit. ‎Facem parte din regnul animal.
‎Jur că animalele devin mai atașate ‎când se separă.
‎- Da. ‎- Da!
‎Se și atașează repede.
‎S-a atașat mult de mine ‎cât ai fost plecat.
‎A fost mai cuminte?
‎Nu. Categoric nu.
‎Nu mă surprinde. Bine, domnișoară.
‎Îți plac îmbrățișările!
‎Adoră îmbrățișările.
‎HANFORD, CALIFORNIA ‎ORAȘUL NATAL AL LUI TYLER
‎Suntem la câteva minute de ceainărie.
‎Am ținut multe ședințe acolo.
‎- Pe alee. ‎- Pe alee? Mi-ai mai spus asta.
‎Cât sunt în Hanford, mă voi întâlni ‎cu proprietarii ceainăriei
‎unde țineam ședințe.
‎Le-am promis lui Steve și Ariannei ‎o ședință,
‎dar nu m-am ținut de cuvânt ‎pentru că am plecat la Los Angeles.
‎M-am întors.
‎- Bună, Tyler! ‎- Salut!
‎Ultima dată când i-am văzut, ‎eram adolescent. E bizar!
‎- Hai să vedem aleea. ‎- China Alley.
‎- Uimitor! ‎- Îmi place!
‎Între 16 și 18 ani, ‎țineam ședințe la ceainăria L.T. Sue.
‎Acesta e salonul Dinastiei Imperiale.
‎E atât de frumos decorat.
‎Aveam câte opt clienți pe zi, ‎așa că stăteam toată ziua pe China Alley.
‎N-aș fi crezut ‎că voi ajunge unde sunt azi.
‎Mă așteptam ‎să-mi petrec toată viața acolo.
‎- Vrei să-ți vezi separeul preferat? ‎- Mi-ar plăcea.
‎- Alternam. ‎- Astea erau separeuri?
‎Când au început să mă observe, ‎preferam să stau pe alee.
‎Toți voiau să le citesc.
‎Iar eu…
‎Era întrerupt mereu, ‎fiindcă era vedeta locală.
‎- Ești drăguță! ‎- Da!
‎Am caietul la mine și voi mâzgăli puțin.
‎- Așa sunt eu. ‎- Ținem minte.
‎- Da! ‎- Mâzgălești.
‎Oamenii intrau și se întrebau ce fac.
‎Își dădeau seama repede ‎că nu pe ei îi schițez.
‎Voi mâzgăli.
‎Ia să vedem. O secundă.
‎Bine.
‎Îmi apare o figură maternă. ‎A murit mama ta?
‎Da. Simt mult entuziasm.
‎Îmi transmite un sentiment de bucurie.
‎Simt că aduna notițe.
‎Colecționa tot felul de lucruri.
‎Trebuie să vă descriu.
‎Sigur aveți multe documente ‎și povești valoroase,
‎dar sigur veți găsi ‎și obiecte de 40 de ani.
‎E un ziar.
‎- De ce e important? ‎- A murit acum două luni.
‎Regret. E chiar recent.
‎M-am uitat printre lucrurile ei…
‎Nu avea computer, deci totul e… așa.
‎- Cred. ‎- Și…
‎Încerc să-mi dau seama ce sunt ‎și de ce erau importante pentru ea.
‎Apoi sunt unele artefacte
‎pe care le voi dona ‎Muzeului Templului Taoist.
‎- Uimitor! ‎- Fiindcă acolo le e locul.
‎Nu într-o cutie cu lucrurile mamei.
‎Mama a fost una dintre cele mai importante ‎păstrătoare ale tradiției din China Alley.
‎Și-a petrecut multe ore ‎lucrând la Muzeul templului
‎și oferind tururi.
‎Oferea un tur oricui era curios.
‎Când vorbim despre templu…
‎îi vine în minte un lucru. ‎Nu știu dacă e acolo.
‎Dar va fi nevoie de ceea ce pare…
‎o renovare, dar numai pe o parte.
‎A fost inspectată clădirea?
‎- E totul în ordine? ‎- Avem o scară în grădină.
‎Trebuie reparată. E foarte distrusă.
‎- E șubrezită. ‎- Sigur.
‎- Iar mama ei… ‎- A fost ultimul lucru pe lista ei.
‎Voia să fie reparată.
‎Da.
‎Îmi arată și să evit orice e legat ‎de incendiu. E ciudat. Orice…
‎E ciudat.
‎„Vezi să eviți căldura.” Nu știu de ce.
‎Aveți cunoștință despre vreun incendiu
‎care a distrus ceva important?
‎Nu chiar.
‎Interesant.
‎Nu știu ce e asta.
‎Dar continuă. Nu vă sună cunoscut?
‎Nu acum.
‎- O să ne dăm seama. ‎- Da.
‎- Ne gândim. ‎- Liniștiți.
‎Faptul că mă aflu aici e extraordinar.
‎- E special. ‎- Da.
‎- Am reluat lucrurile de unde le-am lăsat. ‎- Știu. E ireal.
‎Vă mulțumesc pentru ospitalitate,
‎dar și pentru că dați oamenilor ocazia ‎să aibă experiențe pline de sens.
‎A fost plăcerea noastră. ‎A însemnat mult și pentru noi.
‎Da. Sunt recunoscător.
‎MAI TÂRZIU ÎN ACEA NOAPTE ‎ÎN CHINA VALLEY
‎Din păcate, incendiul, care se crede ‎că a pornit din casa scărilor,
‎a provocat pagube mari ‎în camera templului de la etajul doi.
‎Wing, care și-a pierdut mama de curând,
‎s-a prăbușit când i s-a permis ‎să intre joi dimineață.
‎Am căzut în genunchi printre dărâmături.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan