Někdo z těch na druhé straně pomáhal vaší matce
něco zvládnout.
- Pátráme po minulosti mojí mámy. - Vážně?
A je tam obdobná cesta
vedoucí k nějakému objevu a závěru.
Snažili se, aby k něčemu došlo,
aby si vaše matka něco uvědomila.
- Dává to smysl? - Jo!
Trochu změníme téma.
Musím se vrátit k něčemu, co jsem viděl už předtím.
V popředí zůstává váš bratr.
Nevím proč, ale mám mluvit o jeho práci.
- Aha. - Je zručný.
Možná by se dal popsat jako kutil
nebo něco na ten způsob.
- Jste skvělý. - Když někdo…
Díky moc. A jak to tedy souvisí s vaší…
- Je mechanik. - Dobře.
Opravoval auta.
Dostával zakázky,
na které neměl kvalifikaci, ale lidi čekali, že si poradí.
- To snad není možný. - Já vím.
- Jsem ohromená, jakou máte… - To je v pořádku.
- Intuici. - Jasně.
Dvě věci mi připadají zvláštní.
Vidím tam „VA“.
To obvykle značí zkratku pro Virgnii.
- Máte nějaké napojení na Virginii? - Ano.
A na Floridu? Bydlí někdo na Floridě?
Ano, moje matka se narodila ve Virginii.
Její biologická matka Marguerite bydlela na Floridě.
Ozvala se nám tedy ona.
- Jsem z toho hotová. - Jo.
Kvůli mámě. Bože.
- Zmiňujete tolik věcí. - Jo.
- To je něco. - Uvidíme.
Uvidíme, jestli vás spojíme, ale vidím tu jeden detail.
Zkusím to prozkoumat.
Popsal bych to tak, že někdo na její straně
promeškal šanci na setkání.
Moje máma nikdy nepoznala svoji biologickou matku.
- Aha. - Možná to u vás bylo stejné.
Točí se to kolem toho.
- Ano. - Že nebyla šance se vzájemně poznat.
- Moje matka byla adoptovaná. - Aha.
- Když byla jen pár dní stará. - Jasně.
Se svou biologickou rodinou se nikdy nesetkala.
- Chápu. - Až donedávna.
Udělala si test DNA.
- Bylo to asi… - Vážně?
Asi před rokem a půl.
Test DNA nám pomohl najít matčinu rodinu.
U nás to bylo totéž. Zajímavá paralela.
A její matka zemřela asi před deseti lety.
- Aha. - Nestihla se s ní setkat.
Ale našli jsme její dvě nevlastní sestry.
- Jo? - Měla nevlastního bratra.
Teď se budete divit. Máma taky měla tři nevlastní sourozence.
- Aha. - Jeden z nich zemřel.
Dva ještě žijí. Opravdu záhadná paralela.
- To jo. - Jo.
Setkala se s nimi, dostali jsme nějaké rodinné fotky.
Řekli nám, že ji hrozně dlouho hledali.
Aktivně po ní pátrali.
Celý život jí to nedalo spát.
- Teď je jí 70 a něco. - Jo.
Když její matka umírala, opakovala: „Moje ztracená dcera.“
To snad ne. Přesně to se stalo mojí mámě,
když její matka umírala.
- To myslíte vážně? - Doslova řekla…
Měla demenci, ale pamatovala si holčičku, kterou hledala.
- Dávno ztracenou dceru. - Jo.
Strašidelné. Nechci strhnout pozornost na sebe.
- To ne. - Ale je to tak zvláštní.
- Už jen to, že to víte, přináší úlevu. - To rozhodně.
Nakonec měla v životě štěstí.
Svoje sourozence přece jen našla. Byl to dar.
Je zajímavé, že máme oba v životě podobný příběh
o pozdním hledání rodiny.
Moje máma neví, kdo je její otec.
To je zatím obrovský otazník.
- Totéž platí pro vaši matku. - Jo.
Nezná svýho tátu.
Vážím si toho, že jste přišel.
- Moc mi to pomohlo. - Není vůbec zač.
- Děkuju. - Rád jsem tě poznal.
- Těšilo mě. Díky. - Díky za všechno.
- Mějte se. - Nashle!
Tak jo.
- Nebylo to úžasný? - Jo.
Naplnilo mě to radostí.
Bylo to tak intenzivní, ale v dobrém.
Když mluvíte s Tylerem, máte dojem,
že jste skutečně v kontaktu se svými zemřelými blízkými.
Jako kdyby nikdy nezemřeli.
Je to neuvěřitelné.
To byla síla.
Zažil jsem tisíce seancí,
slyšel tolik rodinných příběhů,
a najednou se ocitnu vedle někoho, jehož rodinná situace
se podobá té mojí.
Je možné, že to setkání někdo na druhé straně zorganizoval,
aby mi ukázal, že se mám řídit radou, kterou jsem sám dostal a rozdával.
Jeden z mých klientů si koupil ping-pongový stůl.
Ping-pong se prý proslavil díky Susan Sarandonové.
Jak jsi na to přišel?
Určitě existoval i před Susan Sarandonovou,
ale ona do něj investovala a zpopularizovala ho.
Odkud to víš?
- Jsou o tom články. - Fakt?
O Susan Sarandonové a ping-pongu.
Mně ping-pong celkem jde.
Ne moc. Ale občas…
- Se trefíš do míčku? - Jo, někdy jo.
Já zrovna nevynikám koordinací oko-ruka.
Mentálními schopnostmi jo. Ale koordinací…
- Moc ne. - Ne.
- Zdravím, dobrý den. - Panebože.
- Jsem Tyler. Dobrý den. Moc mě těší. - Ráda vás poznávám.
- Jsem Carie. - Těší mě.
- Díky za pozvání. - Ale ovšem.
- Vidím, že tu něco máte. - Ano.
- Jste připravená. Primas. - Jo.
- Dobře. Začneme u toho. - Dobře.
Uvidíme, co se stane, ale obecně platí…
Vezmeme to zeširoka. Dejte mi chvilku.
Začnu se napojovat.
Uvidíme, co přijde.
Promiňte, jsem roztržitý. Vaše jméno?
- Carie. - Výborně, Carie.
Počkáme si, co se ukáže.
Tak jo.
Ano?
Dobře. Mám jeden, dva…
To je divné.
Působí to na mě jako,
řekl bych, tragická smrt.
Ve smyslu předčasná, nečekaná.
Když nám někdo odejde moc brzy.
Zvláštní je, že to vidím dvakrát.
Máme tu jednoho člověka, který zemřel velmi mladý
nebo za tragických okolností.
Pak je tam druhá tragická událost
vedoucí k něčí předčasné smrti.
Víte o dvou případech lidí, co zemřeli tragicky nebo příliš brzy?
- Rozhodně. - Fajn.
Cítím, že jsem tu právě kvůli nim.
Popsal bych to tak, že jsou nerozluční.
Dobrá.
Fajn.
Rád bych mluvil o tom, jak jste se vyrovnávala s žalem
v souvislosti s oběma úmrtími,
protože se mi zdá,
jako by nebylo možné truchlit v době, kdy se to stalo.
A musela jste žal odložit na jindy.
Nebo ho oddálit.
Když se něco takového stane, nemůžete si projít
přirozeným procesem truchlení.
Zpozdí se.
Promluvíme si o tom, proč to tak muselo být.
Budu pokračovat.
Tohle není nic neobvyklého, ale objevuje se tu symbolika vody.
Nevím proč.
Vidím spoustu vody.
- Jste… - Opravdu moc. Dává to smysl?
- Ano. - Fajn.
- Celé se to týká vody. - Jo.
Budu pokračovat. Je tady toho hodně.
Nevím, co to znamená.
Pokusím se to zvládnout co nejlépe.
Ta mladší osoba pořád zmiňuje Vánoce.
Vidím vánoční symboliku, světla, všechno…
Ale nepřipomíná to dítě, co má rádo Vánoce. Jde o něco víc.
Ta nehoda se stala pár dní po Vánocích.
- Ano. - Byla to naše poslední oslava.
Veškerá pozitivita a radost spojená s tímto obdobím roku
se tady snoubí i s melancholií.
Půjdu dál.
Z nějakého důvodu se velký důraz klade na vás
a co jste musela dělat jak před těmi událostmi,
tak i po nich.
Je s tím spojen pocit vděčnosti.
Je to opravdu zajímavé.
- Jsem svobodná matka. - Výborně.
Aniž bychom zmiňovali podrobnosti,
koho se tato dvě nedávná úmrtí
přesně týkají?
Mých dcer.
Měla jsem tři fantastické dcery.
Morgan bylo 25.
Summer a Sawyer bylo 12 let.
Byla to dvojčata. Sawyer měla hlavní slovo.
Dělala všechna rozhodnutí a Summer se jí ráda podřídila,
Můj vztah s Morgan byl hezký v tom,
že když vyrostla,
byla nejen moje dcera, ale i kamarádka.
Velmi se podílela na životě dvojčat.
Ale 9. ledna 2018
jsem přišla o Sawyer i o Morgan.
Byly jsme čtyři. Náš dům býval plný smíchu,
rámusu a radostné energie
A teď je v něm ticho.
Bydlí v něm dívka s mámou
se zlomeným srdcem a obě žijí ze dne na den.
Cítím tam zmatek.
Jinak se to nedá popsat.
Úmrtí při autonehodách obvykle žádný zmatek neprovází.
- Ano. - Takže to nebude ten případ.
Cítím v tom ale nutnost
udělat bleskové rozhodnutí.
„Co máme dělat? Kam jít?
Co se děje?“ A pak se to stane.
- Ano. - Zničehonic.
Není to tedy…
Je to hrozně komplikované, nevím, jak jinak to popsat.
- Chaos. - Rozhodně.
- Chaos - Pandemonium.
Ano.
To je zvláštní.
Něco by tu mělo být, ale není.
Týká se to předmětů.
Zvláštní věc. Mělo by jich tu být víc.
- Ano. - Nezdá se mi to.
Možná se stalo něco,
co nás připravilo o věci, které bychom jinak měli.
- Všechno. - Ano.
Přišli jsme o všechno.
To je mi moc líto.
Vypadá to,
že mám mluvit o dni, kdy se to stalo.
A o místě té nehody.
Vypadá to jako…
Popsal bych to jako zkázu.
- Obrovské škody. - Ano.
- Kromě těch samotných úmrtí. - Ano.
Zajímalo by mě, co se stalo.
Nic takového se mi ještě nikdy nezjevilo.
Nejblíže tomu je příběh člověka,
co zemřel při sesuvu půdy.
Působilo to podobně.
Blesková událost. Dává to smysl?
- Ano. - Mrzí mě to.
Sakra. Fajn.
Těžko se to vysvětluje, protože nevím, o co jde.
Řekl bych, že několik dní před těmito událostmi
se odehrál nějaký rozhovor o tom,
co by se mělo dělat.
Ale nedošlo k tomu dostatečně rychle.
Ano, před nehodou se odehrál rozhovor.
„Musíme něco udělat. Co máme dělat?“
- Ano. - Je to zvláštní.
Ale tohle vím jistě.
Ani v jednom případě necítím bolest.
- Opravdu? - Někdy při seancích mluvím o tom,
jestli někdo trpěl. Tady ten pocit nemám.
Stalo se to tak rychle. jako bych opustil svoje tělo,
- než jsem stačil něco ucítit. - Dobře.
Chtějí vás zbavit
jakýchkoli pocitů viny a zodpovědnosti za to, co se stalo.
I když se předtím mluvilo o tom, co se mělo dělat.
- O dalším postupu. - Nikdo to nemohl tušit.
Nikdo netušil, co se stane.
A v tuto chvíli,
pokud vám to nebude vadit, bych se rád dozvěděl,
co se stalo.
No…
Byl to sesuv půdy v Montecito.
Zemřelo 23 lidí.
Mezi nimi dvě mé děti.
Přívalové lijáky rozpoutaly smrtící vlnu záplav a sesuvů půdy.
Zatímco posádky od rána závodí s časem a hledají přeživší,
nové záběry přibližují ochromující rozsah zkázy.
Tu noc před sesuvem půdy se schylovalo k velké bouři.
Část Montecita evakuovali, část ne.
Já jsem neodešla.
Jasně.
Rozhodovala jsem, zda zůstat, nebo odejít.
Uložila jsem je a řekla jim: „Nebojte se.
Až uslyšíte déšť, nebojte se.“
Tehdy jsem Sawyer viděla naposledy.
Přišel přílivový liják a…
V půl čtvrté ráno se náš dům zhroutil i s námi.
Morgan a já jsme se ve vodě držely jedna druhé,
bahno se valilo rychlostí 120 kilometrů v hodině.
Pak nás to oddělilo.
A…
Od pasu nahoru se mi zlámaly snad všechny kosti v těle.
Sotva jsem přežila.
Měla jsem štěstí, bahno mě zavalilo.
Obličej mi zůstal venku a mohla jsem křičet o pomoc.
A pak si pár dní nepamatuju nic.
Moje dceru Summer, která taky přežila,
našli zahrabanou v hloubce tří metrů
pod troskami domů a aut.
Měli štěstí, že ji našli,
ale několik týdnů pak strávila v kómatu.
Nevěděli jsme, jestli přežije.
Sawyer jsme našli až druhý den ráno.
Už nežila.
Morgan jsme hledali pět dní.
Chtěla jsem…
nedokázala jsem nejstarší dceru zachránit.
Jo.
Dejte mi chvilku. Promiňte.
Jestli jste moje seance viděla, víte, že nepodléhám emocím,
ale obrovsky s vámi soucítím.
- Děkuju. - Je mi to líto.
- Bylo to hrozné. - Hrozná tragédie.
Prožít si něco takového…
A vstávat každé ráno s tím, že musíte žít dál.
Musíte v sobě mít obrovskou sílu,
díky které dokážete ráno vstát z postele.
Vyjadřuji vám velký obdiv.
- Děkuji. - Jo.
Teď budu kreslit.
Pokusím se napojit, dát emoce stranou,
ponořím se dovnitř a uvidíme, co dalšího přijde.
Ale líbí se mi, jakou z nich cítím radostnou energii.
Mám zmínit
tři různé vzpomínkové příležitosti.
- Jo. - Tři různé.
- Víte o tom něco? Dobrá, skvěle. - Ano.
- Působí to úžasně. - Bylo to asi před třemi lety.
Každý rok se konají akce na jejich památku.
S tím také souvisí,
že se nějaký výrazným způsobem připomínají jejich jména.
Týká se to nějakého místa.
Je to něco na způsob pamětní desky,
se kterou je spojená velká radost.
Pamětních desek je víc.
- Super. - Už existují.
- Je to spíš pomník. - Jasně.
Na jeden jsem nechala vytisknout báseň jedné z mých dcer.
Nádherné.
Z dnešního sezení byste si měla odnést jejich přání, ať se zbavíte výčitek
ohledně toho, co se stalo. Vidím symbol cesty vpřed.
Dotyčný tím vždycky chce vyjádřit, abychom se neupínali na to,
co by bylo kdyby.
Co kdybych něco bývala udělala jinak? Jako by říkaly:
„Mami, to nic.“
Tyler mi dnes otevřel dveře,
ve které jsem ani nedoufala.
Nevěřila jsem,
že tu někdy u potoka budu takhle sedět
a cítit radost a štěstí.
Osobně je pro mě moc důležité,
najít si v té tragédii zrnko radosti.
Chci to místo zase milovat.
Chci ten potok mít zase ráda. Tyler mi k tomu pomohl.
Takže jedeme do Laguna Beach?
Podél pobřeží.
Po setkání s Laurie Campbellovou by to mělo přijít vhod.
Bude zajímavý poznat další médium.
Zažil jsem už několik sezení s médii.
Jejich čtení bylo různě přesné.
Někteří byli výjimeční, jiní obyčejní.
Jde o to, najít, co vám vyhovuje.
- Jsem zvědavý, co uvidí. - Těším se.
Hrozně se těším. Pořád jsem koukala na hodinky.
Takhle se asi těší lidi na tebe?
- Ale teď se situace obrátí. - Jo.
Příběh mojí rodiny je mou součástí
jako krev, co mi koluje v žilách.
Jsem přirozeně předpojatý
a to mi brání v intuitivním napojení.
Během seance může médium obdržet informace
od někoho, kdo je mi úplně vzdálený
a může poskytnout informace, které hledám.
- Není to nádhera? - To jo.
- Chcete se posadit? - Jo, můžeme.
- Těšíme se. - Já vím.
To jste vy! Seděla jsem tady a najednou…
Otočila jsem se a jako bych vás slyšela.
Věřím Laurie Campbellové.
Jdu za ní s nadějí,
že do naší záhady vnese trochu světla.
Je jednou z mála osob, které tak citlivou věc svěřím.
Myslím, že je vysoká šance,
že nám poskytne nějaké odpovědi.
Než jste přišli, udělala jsem si poznámky o věcech,
co už se mi stihly ukázat.
Pořád se objevovaly zmínky o zdraví. To byla první věc.
Vidím tam silné bušení srdce.
Trpíte na bušení srdce?
Měl jsem nedostatečně vyvinuté srdce.
Celý život trpím palpitacemi.
Zajímavé. Co se týče plic,
cítím u vás zánět průdušek, zápal plic nebo astma.
Ano. Mám na plicích takzvané buly.
Když prasknou, způsobí kolaps plíce.
Byl jsem i na operaci.
- Kvůli kolapsu plíce. - Je tam riziko recidivy.
Budu s tím muset žít.
- Jste si toho stále vědom. - Přesně.
Lékaři to zvládnou, ale musíte být opatrný.
- Díky. - Zajímavé.
Vždycky pátrám po neobvyklých detailech.
Zapsala jsem si pár jmen. Když je nepoznáte, nevadí.
Mám tu Josepha.
Nevím, jestli je to Joe, nebo Joseph.
Matčina rodina. Myslíme si, že její otec byl Joseph.
Doufám, že Laurie pomůže objasnit
události spojené s mojí mámou.
Kvůli pátrání po otci jsem se obrátil na genealožku.
Je odbornice na analýzu DNA a výzkum rodokmenu.
Jestli někdo dokáže chybějící dílky najít, tak ona.
Tohle byl rozhodně oříšek.
Podle údajů z DNA se zprvu zdálo, že biologickým otcem
byl Joe Cowart.
Ten už nežije.
Nechci tedy s jistotou něco tvrdit
a pak zjistit, že je to omyl.
Po podrobné analýze DNA
můžu potvrdit, že Joe Cowart je vaším otcem.
Dobře.
Snažila jsem se zjistit co nejvíc o něm a o jeho
- životě. - Díky.
Dozvěděla jsem se, že měl měl zrzavé vlasy.
Vím, že byl v armádě.
Sloužil, myslím, ve dvou válkách.
Žil sám.
Jídlo dostával od církve. Chodil tam jíst.
- Žil nenápadným, tichým životem. - Jasně.
Že se něco stalo zjistili tak,
že týden nechodil do kostela.
Jeho byt museli násilím otevřít hasiči
a zjistili, že zemřel.
Zajímavé. To jsem nevěděla.
Neuvěřitelné.
- To bych sama nezjistila. - Jo.
- Díky. - Není zač.
Vaše nejbližší příbuzná podle DNA Debbie by měla mít nějaké fotky.
Zkusí je vyhledat.
A pak tu máme bratrance Bruce,
ten byl moc milý.
Říkal: „Jestli mám další sestřenici, chci to vědět.
Ať mi zavolá.“
- A byl… - Díky.
Upřímně říkám, že byl nadšený.
Byl nadšený.
To mám radost.
Opravdu?
Je fajn, když o vás někdo stojí.
Obzvlášť když, jak říkáte, je tak milý.
Jsou to…
- vaši pokrevní příbuzní. - Jasně.
Bylo by dobře je poznat.
Ano.
Ale přinesl jsem předmět.
Můžete si ho podržet. A nemusíte.
Úžasné.
Hned se mi zjevila zdravotní sestra.
Co se týče vaší biologické matky,
je možné, že vás jí vzali?
Ano. V nemocnici.
- Vzala mě jedna žena. - Kdo?
Jmenuje se Stella.
Dobře. Trochu mě to ochromilo.
Zavírala vás někdy do komory?
- Dělala všechno možné. - Nebo do pokoje?
Cítím se špinavá, zanedbaná.
- Jsem někde zavřená. - Ano.
Cítím se jako osamělé, izolované dítě.
Tak to na mě působí.
Jedno z dětí, co ta žena vychovávala, bylo zamčené ve skříni.
Bylo jedno z dětí jiného etnického původu než ty?
- Ano. - Dobrá.
Chci se zeptat na původní rodný list.
- Nemohli jsme ho sehnat. - Ano.
Podniklo se v tom ohledu něco, nebo…
Když se podíváte na datum vyplnění a další věci,
vypadá to jako původní rodný list.
Myslím, že ho vyplnila Mary, včetně adresy.
Ulice Felicia.
- Ulice Felicity, ano. - Felicity.
A když jsem ho viděla, napadlo mě,
kdy se asi dostal ke Stelle.
Stella je matka. Kde se narodila? „Neznámo.“
Jak je možné, že se to neví?
Jasně.
Mám pocit, že žena, co vás vzala,
byla podvodnice.
Vaše matka s babičkou si mohly myslet,
že vás bere zpět školky.
Ale chci k tomu říct ještě něco.
Někdy se stane, že je dítě nechtěné
a rodiče se ho zbaví.
Jindy je ale dítě chtěné
a milované a přijímané,
ale rodiče si ho nemohou nechat.
Vy nejste ten první případ.
Nýbrž ten druhý.
- Velmi vás milovali. - Ano.
- Jo. - Ale nemohli o vás pečovat.
Někdy se musíme něčeho vzdát z lásky.
- Jo. - Ne protože chceme.
Ale protože musíme.
Teď je důležitá nová cesta, která tím pro vás započne.
Jo.
To mě dostalo.
To bylo něco, Tylere.
Zažil jsem, jaký to je.
- Dostali jsme obrovský dar. - Já vím.
Nejvíc mě překvapilo, že…
Že věděla, že se mě máma vzdala z lásky.
Ne proto, že by mě nemilovala.
Chtěla pro mě to nejlepší.
A to je tak uzdravující pocit.
To je.
Přines.
Jsem Tylerova velká fanynka.
Napsala jsem na jeho stránku, protože mi někdo zemřel
a já se s ním chtěla spojit.
- Dobrý den, Tylere. - Zdravím.
Tohle je Penelope.
Ahoj, Penelope.
No ne.
Ahoj, mrňousku.
- Jakpak se máš? Moc mě těší. - Nápodobně.
Těší mě, díky za pozvání.
Ano, díky.
Tady je to fakt super.
Trochu se pomazlíme.
A pak se do toho pustíme.
Ty jsi ale roztomilá.
To je miláček.
To je.
Tak dobrá.
Vypadá to zajímavě.
Zdá se, že mám mluvit o někom, kdo přišel o mazlíčka.
Cítil jsem narážky
na jakousi dětskou energii a pak mi došlo, že to je zvíře.
- To si zapamatuju. - Fajn.
Řeknu tohle.
Zvířata se při seanci občas objeví,
ale ne v takovém rozsahu.
- Je to intenzivní. - Ano.
Působí to na mě…
- rozhodně jako zvířátko. - Jo.
Má to ale tragické vyznění.
To je zajímavé. Dám si to stranou.
Dobře. Chápu.
Je tam narážka na někoho vašeho věku.
- Ano. - Kamarádka. Partner.
- Ano. - Něco takového.
- Dává to smysl? - Ano.
Vtipkuje o tom, že máte špatně napsané jméno.
Asi to zní zvláštně.
Tohle je hodně konkrétní.
Namísto J je tam Y.
Jak se píše vaše jméno?
- Y-A-S-M-I-N-E. - Aha.
- Je to nějaká vtipná situace. - Jestli to je ten, co myslím…
Tak ten si dělal z mého jména legraci.
Říkal mi Jasmine nebo Yaz a podobně.
- Jako bych o tom měl žertovat. - Vtipálek.
Působí to celé trochu dětinsky.
Zároveň z dotyčného cítím nadšení.
Natěšení.
- Působí jako výrazná osobnost. - To je.
To rozhodně.
Ukazuje mi spoustu věcí, o kterých jsem nevěděl.
Někoho, kdo jí ze sáčku pálivé lupínky.
- Takový bizarní detail. - Proboha.
Utahuje si z toho. Z obarvených prstů.
- Jak je máte červené. - Ano.
Takže…
Na střední jsem jedla spoustu nezdravého jídla.
Tak nevím.
Často jsme žertovali o červených prstech a Hot Cheetos.
- Takový náš vtípek. - Jo.
Je to vtipné, mluvím o zbytcích na rukou.
- A pak… - Jo.
- Zvláštní detail. - Jo, to je on.
To bylo legrační.
Davida jsem potkala, když mi bylo 13.
Nedalo se nic dělat. Začal si ze mě dělat legraci.
Byl to vtipálek, pořád mě škádlil.
Byl jako můj brácha, byli jsme si velmi blízcí.
Je rád, že jste tady.
To vím určitě.
Snažím se přijít na to, co se stalo.
Je to divná situace.
V souvislosti s jeho smrtí necítím žádnou bolest.
Jako by najednou zmizel.
Symbolicky mi ukazuje,
jak zavírá oči a odchází.
- To je fakt zvláštní. - Jo, bylo to rychlé.
Zapálil si jointa, ve kterém byl fentanyl.
A to ho nejspíš okamžitě zabilo.
To odpovídá.
Díky za váš příběh.
- Nechtěl se zabít. - Ne.
Těšil se na život. A pak najednou zemřel.
Asi se rozšíří jisté povědomí o tom,
že takové riziko existuje,
a lidé z jeho okolí budou propagovat myšlenku:
„Musíme vědět, co vdechujeme.“
- Něco takového. - Jo.
- Je v pořádku a smířený? - Naprosto.
Zdá se v pohodě.
Fajn.
Chvíli ho dám na stranu, protože se mi vyjevují další věci.
Dobře, tohle.
Zase to zvířátko.
Mohlo by si všimnout toho vašeho,
alespoň mi to tak připadá.
Tohle je dobré mít na paměti. Navazují přímé spojení.
Je to zvláštní.
Buď dělá stejné věci, nebo jsou tam jisté podobnosti.
Cítím z nich prvek něčeho stejného.
Třeba v tom, jestli si zvíře
radši sedá, nebo lehá.
Je tam jakási paralela.
- Přesně. - Takže…
- Všimla jste si toho? - Naprosto.
Vyznívá to celé děsně roztomile.
- Tak to vnímám. - Ano.
Zeptám se vás rovnou. O koho jde?
- Umřel mi můj pes. - Aha.
Jmenoval se Astro. Byla to moje láska.
Jasně.
Dělal jsem už stovky seancí.
Ještě nikdy se jako první neozvalo zvíře.
Soustředím se na lidi, co byli v životě lidmi.
- Jasně. - Tohle je úžasný.
- Opravdu. - Říkám to upřímně.
To, co se mi ukazuje, je důležité.
- Ohledně toho zvířátka. - Jo.
Vidím tam jednu věc…
Mám pocit, že kdyby neumřelo z důvodu,
který znáte,
byl tam ještě jiný zdravotní problém.
Zranitelnost vůči něčemu.
- Ano. - A ta by způsobila smrt.
Věděli jsme, že má problém s dýcháním.
Chtěl si hrát
jako každé normální štěně.
Ale museli jsme mu brát hračky,
protože se moc namáhal.
- Nemohl dýchat. - Jo.
- Musel být bez hraček. - Jasně.
Proto jsme se zajímali o to,
jestli je nějaká možnost mu pomoct.
- Jasně. - A umřel při operaci.
A ten druhý problém se projevil nečekaně.
- Zajímavé. - Jo.
Ani s tím prvním problémem
by asi nežil dlouho.
Měli bychom si z toho odnést,
že i když to byl tragický souběh okolností,
to zvířátko před sebou nemělo dlouhý život.
A vědělo se o tom.
A nevěděli jsme, co dělat.
- Jo. - A tím se to potvrzuje.
Je to zajímavé. A smutné.
Chceme svým zvířátkům pomoct, ale…
Příroda někdy ví, co dělá.
Mám ale pocit klidu.
Byla to moc těžká ztráta, měla jsem ho tak ráda.
Byl trochu jako můj chlapeček.
Jako moje dítě.
- Samozřejmě. - Děkuju.
Tylere, to bylo úžasné.
Jsem rád, že jsme se setkali. Byl to krásný den.
Byl to zážitek na celý život.
Jsem vděčná, že se o svůj dar dělíte s ostatními.
- Přijel jsem rád. - Nashle!
Opatrujte se. Moc mě těšilo.
ÚDOLÍ SANTA CLARITA V KALIFORNII
Nanci!
Věřím, že se při seanci můžu napojit na jakoukoliv živou bytost.
Když se při sezení objeví nějaké zemřelé zvíře,
není to tak, že by na mě pes štěkal.
Spíš cítím jeho podstatu, která v nějaké formě existuje dál.
I když mám tendenci napojovat se na duše,
které obývaly lidské tělo,
může se totéž stát se zvířetem.
Není to o moc jiné. Jsme součástí zvířecí říše.
Jsem přesvědčený, že když je člověk pryč, o to víc se k němu přimknou.
- Jo. - Jasně.
Nebo když s nimi trávíš hodně času.
Když jsi byl pryč, víc se ke mně připoutala.
Byla už hodnější?
Ani náhodou.
To mě nepřekvapuje. Poslouchej, holčičko.
Ráda se mazlíš.
Ráda se mazlí.
TYLEROVO RODNÉ MĚSTO
Vypadá to, že jsme jen pár minut od čajovny.
Dělával jsem tu spoustu seancí.
- V čínské čtvrti. - V čínské čtvrti? Zmiňoval jsi to.
V Hanfordu se setkám s majiteli čajovny,
kde jsem míval seance.
Steveovi a Arianne jsem seanci slíbil už před lety,
ale bohužel jsem mezitím odjel do Los Angeles.
A tak se teď vracím.
- Ahoj, Tylere! - Tylere!
Naposledy jsem je viděl jako puberťák. Je to bizarní.
- Půjdeme se podívat. - Do čínské čtvrti.
- Úžasné. - To je nádhera.
Od 16 do 18 let
jsem dělával seance v čajovně L. T. Sue.
Tohle je salónek Císařské dynastie.
Nádherný design.
Míval jsem tady až osm klientů denně.
V čínské čtvrti jsem trávil celý den.
Tehdy mě ani nenapadlo, kde jednou budu.
Dlouho jsem si myslel, že tam prožiju celý život.
- Chceš vidět svoji oblíbenou kabinku? - Rád.
- Střídal jsem je. - Byly tady kabinky?
Tady si mě lidi začali víc všímat. Já měl radši tu v uličce.
Vždycky někdo přišel, že chce seanci.
A já jsem…
Pořád ho vyrušovali. Byl naše místní celebrita.
- Ale prosímtě. - Jo!
Dneska mám tohle. Budu si čmárat.
Tím se naladím na druhého.
Pamatujeme si.
- Jo! - Tak si čmárej.
Lidi se divili. „Co to dělá?
Dělá portréty?“ A klienti brečeli,
tak bylo jasné, že to nejsou portréty.
Ale budu prostě čmárat.
A uvidíme. Dejte mi vteřinku.
Tak jo.
Ozývá se mateřská postava. Zemřela vám máma?
Cítím hodně nadšení.
Hodně radosti. Ale taky shromažďování něčeho.
Shromažďování poznámek.
Asi si uchovávala věci, nad kterými bychom žasli.
Určitě mezi nimi je
spousta cenných dokumentů, ale zároveň i věcí,
kdy nechápeme, k čemu to po 40 letech člověku je.
Jsou to noviny.
- A proč to… - Zemřela před dvěma měsíci.
- To mě mrzí, to je čerstvé. - Bylo to…
A procházím její věci.
Neměla počítač. Takže samé fyzické předměty.
- To je jasné. - A…
Snažím se to všechno rozluštit
a nechápu, proč si to nechávala.
Některé z artefaktů
daruji muzeu taoistického chrámu.
- Úžasné. - Protože tam patří.
Ne do krabice s pozůstalostí.
Moje matka byla hlavní správkyní
a průvodkyní čínské čtvrti China Alley.
Trávila spoustu času prací v muzeu
a dělala prohlídky.
Provázela kohokoliv, kdo projevil zájem.
Když mluvíme o chrámu…
Objevuje se mi tady jeden prvek. Snažím se zjistit, o co jde.
Ale vyskytne se potřeba…
nějaké přestavby, ale jen na jedné straně.
Dívali se na budovu inspektoři?
- Je všechno v pohodě? - Máme na zahradě schodiště.
Je trochu shnilé a potřebuje opravit.
- Prohýbá se. - Jasně.
- A pro její mámu… - To byl jeden z poslední úkolů.
Chtěla zařídit opravu.
Jo.
Taky vidím vyhýbání se ohni.
Je to zvláštní.
Podivné.
Něco jako nápis „držte mimo dosah žáru“. Nevím, co to je.
Staly se tady nějaké větší požáry
nebo ví se o nějakém ničivém požáru v minulosti?
To zrovna ne.
Zajímavé.
Nevím, co to je.
Ale pořád se to zobrazuje. Nic vám to neříká?
Zrovna teď ne.
- Ale přijdu na to. - Jo.
- Popřemýšlíme. - Jasně.
Sedět tady je pro mě něco jako katarze.
- Výjimečná situace. - Jo.
Jako bys odsud nikdy neodjel.
Jo, je to neskutečné.
Hrozně moc děkuju za vaši pohostinnost
i za to, že sem mohou chodit lidé
a trávit tu výjimečné chvíle.
Bylo nám potěšením. Jsme taky moc rádi.
Jsem moc vděčný.
POZDĚJI VEČER V ČÍNSKÉ ČTVRTI
Požár, který pravděpodobně začal na schodišti,
bohužel dýmem a žárem poškodil chrámovou místnost ve druhém patře.
Paní Wingová, která nedávno přišla o matku,
se po návštěvě místa ve čtvrtek ráno zhroutila.
V hromadě trosek jsem padla na kolena.
Překlad titulků: Iva Krombholzová