СЕРІАЛ NETFLIX
Перед смертю ця людина була в складній емоційній ситуації
через зміни в родині.
-Я мушу це пояснити, бо… -У мене мурахи.
Ця людина ніби переживала розрив
або боролася за опіку,
а тоді померла. Так вони мені кажуть.
Хто ця людина?
Усе гаразд.
-Це мій тато. -Ваш тато. Так.
РОЗДІЛ 7 «НАЙБІЛЬШЕ ПОТРЯСІННЯ В ЖИТТІ»
Скільки йому було?
-Йому було за 30. -Так, 34.
Так. Ми маємо про нього поговорити.
Бо це важливо.
У нього була дівчина, і він збирався її покинути.
Його не стало раптово.
Тато ніколи не забирав нас зі школи.
А за день до смерті забрав.
Він сказав, що їде на деякий час, але повернеться.
Наступного дня його вбили.
Я був молодим, коли втратив тата.
Мені забракло чоловічого виховання.
Я досі не вмію голитися.
Це дрібниці: вміти голитися чи водити.
Я, до речі, сам навчився водити.
Та якби батько був поруч, було б інакше,
він би мене всьому навчив сам.
Гаразд, я продовжу.
Тато.
У вас є запитання про батька,
про його смерть?
Щось невирішене, з чим я можу допомогти?
Я б хотів його дещо запитати.
Мабуть, минуло вже чотири роки.
-Відколи я зізнався мамі. -Добре.
-І родині. -Ага.
Я завжди сумнівався, бо, зрозуміло, я жив з цим
усе моє життя.
Коли мені було шість, він дещо мені сказав.
Тато або впіймав мене на чомусь,
або я щось сказав.
Але я чітко пам'ятаю його слова.
Він сказав, що я виросту і житиму іншим життям.
-І що він не хоче цього бачити. -Ага.
Мені цікаво, якої він думки
тепер.
Звісно.
Я досі трохи соромлюся себе — що я чорношкірий ґей
з містечка в Алабамі.
Мені бракувало мужності
розповісти іншим про себе справжнього.
У 23 роки я зізнався своїй родині, і мені
завжди було цікаво, що він про це думає.
Чи підтримує він мене.
Сумніваюся, що він радіє.
Але коли чогось не знаєш, в голові завжди є це «а раптом?».
Добре.
Хвилинку. Схоже, він змінює тему.
Гаразд. Зрозумів.
Він розповідає, що помер жорстокою смертю.
Цікаво те, що для нього все відбулося миттєво.
Дуже цікаво. Миттєво.
Не знаю чому він це повторює.
«Я є, і враз мене нема».
Ті, у кого, наприклад, рак, вмирають поступово. У нашому випадку
все сталося дуже швидко.
Так я відчуваю: миттєво.
Сьогодні я тут, завтра мене вже нема. Схоже на щось типу…
струсу, тільки так я можу це описати.
Відчуття, що в моє тіло врізається зовнішня сила
і зупиняється.
Але вібрації від зіткнення проходять через усе тіло.
Важко описати. Сподіваюся, я…
-Здається, я зрозумів. -Це…
Мій батько помер в автокатастрофі.
-Ясно. -Він завжди залишав
плечовий ремінь за спиною.
-Ясно. -І…
Було лобове зіткнення, він ударився грудьми об панель керування.
-Співчуваю. -І розірвав легені.
-Він помер, бо не пристебнув ремінь. -Розумію.
В аварії, розірвавши легені.
Мені шкода, що вам довелося таке пережити.
Усе сталося миттєво.
Я хочу, аби ви знали, що він не страждав.
Найцікавіше… Він багато мені показує. Я продовжу.
Щось дивне про те, що ви не могли одразу горювати.
-Так. -Бо не було можливості.
Ви мали бути сильними заради інших.
-І йому це важливо. -Це правда.
-Він вам за це дякує. -Це мило.
Так. Я продовжу, бо йому є що сказати.
Це цікаво, бо ви не єдиний ґей в родині.
-Запам'ятаю. -Так і є.
Він попросив мене це сказати. Він знає про двох ґеїв.
Відчуваю, що він вас підтримує.
Так. Підтримує, бо ви не один.
Він хвалить вас за те, як ви все владнали.
Пишається тим, як ви змінили своє життя.
Він постійно говорить про почуття гордості
за те, що був вашим батьком.
Знайте про це. Він вами пишається,
і дуже сильно. Тож…
Після зчитування, почувши, що батько
мною пишається,
я відчуваю, що можу бути собою.
Темношкірим ґеєм з веселками повсюди,
якого ніщо не турбує.
-Гаразд. Бувайте. Дякую. -Бувайте.
Я дуже рада, що прийшла. Я б зробила це знову.
Хотів би я мати міні-Тайлера в кишені й витягати його, коли хочу.
Так.
Як усе пройшло?
Чудово. Його відпустило. І…
-Так. -Стільки гарних чоловіків!
Було супер.
Просто супер.
Це чудово.
Так. Людям стає краще.
-Так. -Коли вони це чують.
БЕНІША, ШТАТ КАЛІФОРНІЯ
-Мені привиділися качки. -Справді?
Я такий: «Гаразд».
-Смішно. -Каченята.
Як почуваєшся?
Тримаюся. Важка ніч. У мене була панічна атака.
Інтуїтивні відчуття.
-Ніби в когось украли життя. -Розкажи.
Рідкісне відчуття, коли щось крадуть.
Скільки тривала панічна атака?
Десь три години. Вона була сильною.
Нічого собі.
Під час панічної атаки здається, що я не можу дихати.
Я панікую, наче навколо мене все руйнується.
Зазвичай це вказує на те, що я матиму справу
з якоюсь серйозною втратою.
-Гаразд, я пошкрябаю. -Добре. Давай. Я мовчатиму.
Рідкісне щастя.
-«Рідкісне щастя»? -Ага.
Не мудруй.
Я жартую.
Просто шкрябай. Я не розмовлятиму.
Подивись на цей будиночок.
-Не можу. -Ой, вибач.
-Я концентруюся. -Добре.
-Я більше не говоритиму. Вибач. -Добре.
О, дорога веде прямо. Але ми… О, вони теж зупиняються. Добре.
Що у нас сьогодні?
Це зчитування для близької мені людині.
-Супер. -Вона тебе обожнює.
Але я маю попередити:
вона не знає, що ти тут.
-Ух ти. Боже мій. -Це сюрприз.
-Великий сюрприз. Клас. -Так. Вона твоя фанатка.
-Буде супер. -Привіт.
Зірочка!
Сюрприз!
-Обіймемося? -А можна?
Ну авжеж.
Я Тайлер.
Я знаю.
Я тримаюся лише завдяки вам.
О, серденько. Боже.
Ми з Джастін зустрілися на конференції.
На музичній.
Коли я її побачив, я такий: «Боже мій!»
Я ніколи такого не відчував.
Мені здалося, що я знав її усе життя.
Щойно ми зустрілися, я вже знав, що це на все життя.
Ми поговорили про майбутнє, і я почав вибирати обручку,
але я подумав, що варто краще її узнати.
Потім, після всього,
я сказав щось типу: «Я ще не готовий».
І просто все відклав.
Я й гадки не мав, куди йду.
Я подумав, що проводитиму сеанс для нього, а він для вас.
-Вибачте. -Нічого.
Я цього не очікувала.
Розумію. Все гаразд.
Ми присядемо і все обговоримо.
Тримай. Кілька речей для тебе. Для зчитування.
Я в передчутті.
-Дякую вам за все. -Нема за що.
-Дякую. -Пусте.
-До зустрічі. -Бувай.
-Радий знайомству. -Я теж.
Сьогодні ми все вирішимо. Я почну шкрябати.
-Бачу, у вас є предмети. -Так.
-Знадобляться. -Добре.
-Я візьму їх. -Добре.
І спробую щось відчути.
-Добре. -А далі подивимось. Гаразд?
-Можете їх… -Добре.
-Витягти. -Добре.
Допоможуть мені налаштуватися. Дякую.
Гаразд.
Хто це?
Минулої ночі я відчув людину, яка померла передчасно.
Молодого чоловіка.
-Вам це про щось говорить? -Так.
Добре.
На нього багато всього чекало.
Щось захопливе мало статися
у найближчі тижні чи місяці.
Він вважає, що пішов з життя на високій ноті. Хоче, щоб ви це знали.
Я відчуваю…
Він сповнений життя.
Я постійно відчуваю…
Моя усмішка сяє, коли я думаю про нього.
Він показує мені… Дивно.
Він жартує зі мною. Подивимось. Він мене смішить.
-Кумедно! -Що це він робить…
Він показує…
Як смішно!
Не знаю, чи був у нього свій танець.
-Чи… -Так.
Я можу описати це лише…
Важко передати. Він хоче, щоб я станцював джигу.
Чи щось таке. З мене жахливий танцюрист.
Він дуже смішний.
-Ви це знаєте? -Так.
Він мене смішить.
Добре, зрозумів.
Я бачу, як випускають голубів. Дивно.
-Це було тут. -Ого.
Гаразд, бо я бачу, як відлітають голуби.
Багато радості в цьому моменті.
Так.
Гаразд. Він показує мені…
«Мама номер один». Це так мило.
Такі штуки роблять в другому, першому класі.
Напис «мама номер один».
Дуже смішно.
Це так мило.
То це ваш син?
Як його звали? Скільки років…
З радістю розповім. Його звали Дамані Елайджа Чедлі.
Йому було 17 років.
Він мій єдиний син.
Я була досить молодою мамою за сучасними мірками.
Я була на другому курсі коледжу.
Він чомусь скидає все на вас, каже, що все робили ви.
Що цікаво.
-Ви ростили його без батька? -Мати-одиначка.
Ясно. Добре.
Ми з моїм хлопчиком все робили разом.
Ми всюди подорожували з великим захопленням і радістю.
Співали, танцювали, сміялися.
Постійно сміялися.
Хоч і недовго, ми багато всього пережили разом.
Він згадує трьох людей.
Я намагаюся розібратися. Це сталося перед його смертю.
Він або був одним із трьох, або їх було три.
-Ви їх… -Можна?
-Прошу. -Він один із трьох.
Зрозуміло.
Мені розповідають
про рішення, яке хтось прийняв в останню хвилину.
І цей хтось відчуває провину за своє рішення.
Він прийняв рішення піти того вечора.
Не варто було. Наступного дня була школа.
Мені шкода.
Він знає, що не варто було.
Так, він жалкує і…
Як дивно.
Клац. Я постійно чую клацання.
Воно не зупиняється.
Клац.
Клац. Я намагаюся зрозуміти, що це за клацання.
Я бачу пасок безпеки, і як він намагається вийти з авто,
але я не розумію, що це.
Схоже на…
От я пристебнутий,
потім я хочу зняти ремінь, і в цю мить щось трапляється.
Дуже дивно.
Я не хочу вдаватися в деталі.
Але чи був він у машині, коли…
-Умер? Ясно. -Він сидів біля водія.
Може, він каже, що хотів утекти.
Відчуття, що він намагався
його зняти.
І в цю мить щось трапилося. Тож…
Він каже, що його заскочили зненацька.
Однак він не показує мені болю.
Я не відчуваю ніякого болю в його словах.
Якщо можете,
розкажіть, що відбулося.
-Дуже важко про це говорити. -Розумію.
З моїм сином сталося те, що він закінчував школу,
був музикантом, дуже старався.
Мій син був з другом.
Він робив те, що й усі підлітки.
Він вийшов однієї ночі, коли він не мав би.
І не повернувся додому.
Його вбили.
В авто.
Він мав їхати додому.
Поліція вважає, що вони поїхали на зустріч з кимось іншим,
і між ними щось сталося,
і це призвело до того,
що ця людина застрелила мого сина і його друга.
Я хочу його обійняти. Його обійми найкращі.
Розумію.
Кожна мама хоче вберегти своїх дітей.
І немає нічого гіршого, коли тобі не вдається.
Так, розумію.
Так. Дякую за відвертість.
Навіть не уявляю.
Він намагається вас обійняти. Це так мило. Супер.
-Ви бачите, як він мене обіймає? -Не буквально.
Він показує образ,
як обіймає вас зі спини.
Це так мило.
Дуже мило.
Обожнюю вас.
Я радий, що ми зустрілися. Я щасливий.
Я теж.
Кумедна історія. Часто видіння до мене приходять завчасно.
-Так. -Я прокинувся.
Я побачив качок.
-Вам це про щось говорить? -Так.
Дуже кумедно. Я прокинувся, і такий: «Каченята!»
Це неймовірно.
Коли йому був рік, трішки більше,
ми жили тут, біля води,
і в нашому комплексі завжди плавали дві качки.
Ми приходили дивитися на них. Тому ця лава тут.
Вона присвячений йому?
-Ой, ви не знали. -Ні.
-Не знав. -Вона присвячена йому.
Як чудово.
Буде сказано трохи зненацька.
Я відчуваю, що скоро посадять дерево.
Я бачу, як він каже: «Посадіть дерево».
-«Посадіть дерево. Я хочу дерево». -Добре.
Він такий: «Ти маєш це зробити».
Ви це нещодавно обговорювали?
Тут садять дерева на честь людей.
І я подумала: «Два дерева — занадто. Це егоїстично».
-Ви маєте посадити дерево. -Боже.
Такі речі слугують нагадуванням.
І це важливо. Тож…
Ви неймовірний.
Мені дуже приємно.
Я рада, що він прийшов.
Так. Чесно кажучи, я відчував його вранці і вчора вночі.
Я був просто вражений жахливістю того, що з ним сталося,
але водночас я відчув вашу мужність.
-І я… -Мені важливо було це почути.
Я хочу, аби відсьогодні
ви завжди пам'ятали, що він поруч.
-Добре. -Дякую вам за це.
-Дякую. -Ідіть я вас обійму.
Мене переповнюють емоції.
Ніколи не думала, що знову поговорю зі своїм сином.
Спілкуючись із Тайлером, мені здавалося, що я спілкуюся з моїм хлопчиком.
Здавалося, що він поруч. Не знаю, як ще це описати.
Мені полегшало.
Мені хочеться більше усміхатися.
Розмова з сином через Тайлера
все міняє.
Дякую. Не віриться, що ти це зробив.
Я тебе кохаю.
Щиро тобі дякую!
У мене серце вискакує.
Розумію. У мене так цілий день.
Він показав Тайлеру свій танець.
-Свої дриґання? -Тайлер намагався повторити.
-Неймовірно. -Тайлер сказав: «Я не вмію танцювати».
А я йому: «Він його танцював, аби нас розсмішити».
Ти мав бачити усмішку Тайлера. Я ніби дивилася на Дамані.
Бо він широко всміхався; і сказав, що відчув його усмішку.
Це все, чого я хотіла. Не знаю, як ти це зробив.
Мені приємно знати, що Тайлер бачить його щасливим.
-Так. -Думаю, він щасливий.
Я не хотів будувати наші стосунки на трагедії.
Я хочу побудувати наші стосунки на зціленні й мирі.
Я хочу побудувати з тобою життя.
Життя, сповнене підтримки.
Я завжди тебе підтримуватиму.
Боженька.
Відтоді, як я тебе зустрів, я знав, що ти та сама.
У мене не було сумнівів.
Щодня я прокидаюся і хочу бути з тобою.
Ти вийдеш за мене, Джастін?
Так.
Боже мій.
Боже мій, Томе.
Повірити не можу.
Я дуже тебе кохаю.
Який день!
Чудовий.
Не знаю, чи вірять люди,
що ти просто стрибаєш у ліжко і залишаєшся там до наступного дня.
Я дуже нудний поза роботою.
Знаю, зчитування забирають багато енергії.
Так. Я майже не рухаюсь, просто лежу під ковдрою.
Так.
Коли ти приймав душ, я прибирала у твоїй кімнаті.
І я дещо почула.
Як я розмовляю?
Так. У ванній кімнаті, з собою.
-Не з собою, проте… -Точно?
-Ага. Я так розслабляюся. -Ясно.
-Очищаю голову після зчитування. -Знаю.
Мені необхідно ввійти в певний стан свідомості,
щоб ефективно робити свою роботу.
Для цього я маю від усього відокремитися
і налаштуватися на «це»,
чим би воно не було.
Воно не хоче, щоб я знав, але це інша історія.
Що б це не було, думаю, вони не помилилися, наділивши даром тебе.
Ну, я вдячний, що маю ці здібності.
Без них я б не впорався.
Я це усвідомлюю,
але це як стрибати з літака —
ти покладаєшся на те, що парашут розкриється.
-Адже вони завжди… -Боже мій.
Вони завжди були моїм парашутом.
Я про них… Вони.
Кепське відчуття.
Ну, як сказати. Як на мене, це захопливо і весело.
-У всього є ціна. -Знаю.
Це частина моєї роботи.
Я знаю, що це на тебе впливає. Мені тебе шкода.
Я бачу це по твоєму личку.
-Я бачу… -Я в нормі.
-Добре. -Усе гаразд.
Це… Зі мною таке не вперше.
Я битий жак.
НАСТУПНОГО РАНКУ ПРОДЮСЕРИ ПЕРЕДАЛИ ТАЙЛЕРУ ПОВІДОМЛЕННЯ ВІД ТОМА І ДЖАСТІН
-Це від Тома і Джастін. -Де мої окуляри? Дай погляну.
Я ж їх не бачила.
-Я привіталася з ним, і все. -Подивімося.
Привіт!
Привіт, Тайлере!
Я досі все переварюю.
Не віриться, що я вас зустріла і що ви провели мені зчитування.
-Я дуже вам вдячна. У нас є новина. -Велика новина.
Ось що сталося після зчитування.
Боже мій.
-…Завдяки вам. Ми дуже вдячні. -Дякую.
Посилаю обійми вашій мамі. Хочеться обох вас обійняти.
Дуже дякую. Бувайте.
Так мило. Я б з нею зустрілася.
Це так мило.
-Це так круто. Боже. -Зараз почну плакати, як Кім Кардаш'ян.
-Це так мило. -Оце так.
НОВИЙ ОРЛЕАН ЛУЇЗІАНА
-Люблю Новий Орлеан. -Я теж.
-Він набув для мене нового значення. -Так.
Я в Новому Орлеані.
Сподіваюся дізнатися більше про історію моєї родини.
Я почуваюся втомленим.
-У тебе був непростий тиждень. -Так.
Стрес кожного дня.
Дослідження тітки Мері й Клінта зайшли в глухий кут.
БУРБОН-СТРІТ
Ми не отримали переконливих відповідей, як і роз'яснень щодо часових ліній.
Це дуже засмучує.
Особливо враховуючи, що у мене є перевага:
мої виняткові здібності. Медіумам нелегко.
Люди думають, що ми все знаємо. Це не так. Мені потрібна допомога.
Радий знайомству. Я Тайлер.
-Вітаю. Супер. -Приємно познайомитись.
-Дуже дякую. -Привіт.
Я вирішив звернутися до Памели Слейтон, слідчої генеалогині.
Вона експерт з аналізу ДНК і встановлення кревності.
Тільки вона може знайти втрачені пазли.
Для мене це новинка, тож ми покладаємося на вас.
-Розкажу, чому ми прийшли. -Добре.
Три роки назад моя мама пройшла ДНК-тест
і дізналася, що її удочерили.
І що її батьки їй не батьки.
-Вони брехали. -До тесту ви нічого не підозрювали?
-Нічого. Ні. -То ви зробили тест, як і всі інші.
Думали: «Дізнаємося своє етнічне походження. Буде весело».
І раптом відкривається страшна таємниця.
-Саме так. -Ви здивуєтесь, але я таке часто бачу.
У нас дещо інша ситуація, бо жінка, яку я вважав бабусею,
її звали Стелла,
вбила двох людей.
Вона так чи інакше причетна до смертей багатьох людей.
Вона відсиділа 30 років у тюрмі.
-Можна я вас зупиню? -Так.
Бо ви перевантажили мене інформацією.
-Розумію. -Добре. Біологічна бабуся.
Вона віддала вашу маму Стеллі?
Так, але ми не знаємо чому.
Що ваша тітка, одноутробна сестра вашої мами,
розповідає про те, що сталося?
Мама народилася в Новому Орлеані.
Моя тітка провела деякі дослідження
і виявила, що тоді, коли народилася мама,
в лікарні щось відбувалося.
Гадаєте, це все Стелли рук справа?
-Це ми і хочемо з'ясувати. -Чи ще когось?
Думаю, їй допомогли, бо мамине свідоцтво про народження підробили.
Змінили в ньому дані.
Зазвичай свідоцтва про народження роблять лікарні.
-Так. -Народжується дитина,
вони беруть інформацію і тоді видають свідоцтво.
Я б хотіла побачити оригінальне свідоцтво про народження,
яке, припускаю, загублене.
У цьому й заковика.
Якщо знайдеться оригінальне свідоцтво, і ми побачимо там ім'я Стелли,
це означатиме, що моя бабуся
не могла подбати про маму і що вона була у скрутному положенні.
І що Стелла цим скористалася.
Я піду протилежним шляхом і запитаю:
хто ваш дідусь?
Дідусь? Це була коротка інтрижка.
Тож буде добре, якщо ви щось про нього дізнаєтесь.
-Дозволяєте покопатися? -Авжеж. Так.
-Точно? -Звичайно.
Це дуже заплутана історія,
тож ми вітаємо будь-які відповіді.
Я знаю, що значить хотіти відповідей і полегшення,
простої інформацію про своє коріння.
У нас є звичка.
-Я прийомна, тож у мене теж. -Ага.
Ми придушуємо почуття.
-Увесь той біль. -Розумію.
Ми удаємо, що все гаразд.
-Що ми в нормі. -Так.
Але насправді це може сильно впливати на нас.
То який наступний крок?
Спершу перевіримо, хто Стелла насправді.
Тоді я спробую дістати оригінальне свідоцтво про народження.
Опісля візьму довідки про вашого біологічного батька.
Було б чудово.
Я не можу нічого гарантувати.
Я ніколи не гарантую клієнтам успіх,
проте я обіцяю, що не здамся.
АТЛАНТА ДЖОРДЖІЯ
Я сьогодні прокинувся близько другої ночі.
І побачив велику тінь, яка перекрила собою світло, що надходило ззовні.
-Усе потемніло. -Ти не спав?
Ні. Тоді я згадав, що я на 11 поверсі.
Боже, у мене мурахи.
А це значить, що воно було в моєму номері, біля вікна.
Я заговорив із ним: «Привіт. Сподіваюся, у вас все гаразд».
«Я хочу відпочити».
А тоді в номері стало морозно.
-Не просто холодно, а морозно. -Не може бути.
Я почав тремтіти. І такий:
«Сховаюся під ковдру. Будь ласка, залиште мене».
-Я сховався під ковдрою. -Ого. Нічого собі.
Я злякався. Я такий: «Я зараз не працюю».
«У мене неробочий час».
Дуже моторошно.
Радий знайомству.
-Заходь. -Радий тут бути.
Ваш дім у дуже мальовничому місці.
Дуже дякую.
Тут прохолодно. Я без ковдри не зможу.
Ваша правда. Боже.
Недарма я прихопив куртку.
-Нетипово для цієї пори року. -Так.
На півдні Америки.
Дякую, що прийняли мене.
Мені не терпиться почати.
-У вас є предмети? -Так.
-Покладіть на стіл. -Добре.
Гаразд, я почну шкрябати.
Ага, добре.
Побачимо, що вийде,
бо я бачу кілька людей, які здаються мені цікавими.
Добре.
Я відчуваю Лео. Це одне з двох:
когось звати або Лео,
або Леонард.
-Боже мій. -Хто такий Леонард?
-Знаєте такого? -Так. Ви серйозно?
Ага.
Це мій дідусь.
Він наче каже: «Не забувайте про мене».
-Ми про тебе не забуваємо. -Ага. Він вас чує.
Він важливий, тож…
Боже, тут багато всього. Продовжу.
-Гаразд. Він був милий. -Так.
Я відчуваю це.
Знаєте, деякі люди, коли лисіють,
продовжують жартома вдавати, ніби зачісують волосся.
-Роблять отак. -Ага.
Він наче жартує: «Розкішні локони!»
Але він лисий.
-Або дуже сильно лисіє. -Боже.
Він прикривав лисину залишками волосся.
-Типу: «Працюю з тим, що є». -Так.
-Він це усвідомлює, і це смішно. -Гаразд.
Тепер, налагодивши зв'язок, я потримаю оце.
І спробую щось відчути.
Добре.
Покладу назад.
Я бачу молодшу людину.
Це чоловік.
Я відчуваю, що він сучасник,
тобто людина нашого покоління.
-Серце калатає. -Усе добре.
Цей хлопець постійно показує мені окуляри.
Звичайні окуляри. Типу: «Дивись, окуляри».
Мені це здається кумедним.
Він не хоче, щоб я був надто серйозним.
Він у гарному гуморі.
Він хоче, щоб ми зосередилися на цьому,
а не на тому, як він пішов.
Коли він заходив кудись,
його неможливо було не помітити.
Усі звертали на нього увагу,
але він цього не хотів. Що б це не означало.
Він мав під два метри зросту.
-Тож він був помітним. -Високий.
Так, він такий: «Краще бути тишком».
-Саме так. -Мило.
Пошкрябаю ще.
Добре.
Я дещо бачу.
Добре.
Мені здається,
що у нього було насичене життя.
Але воно обірвалося.
Трагічно.
Він каже про Валентинів день.
Не знаю, чому, але комусь у той час було нелегко.
Він помер приблизно тоді.
Ясно. Отак.
Відчуття, що все сталося… Типу: «Я тут, і раптом мене нема».
Це була не хвороба.
-Ні, не хвороба. -Серце просто зупинилося.
Це все, що він мені розповідає.
-Так. -Трохи дивно.
Я відчуваю,
що ніхто не повірив, коли дізнався.
Типу: «А ви впевнені?»
-Типу… -Така була моя реакція.
Типу: «Що?»
Йому було всього 33.
Він каже про… Це дивно.
Я намагаюся зрозуміти, як він умер. Дуже незвичайна смерть.
-Так. -Я з таким не стикався.
Я сподівалася, ви проясните.
-Можна розповісти? Добре. -Так.
Ми знаємо, що він цілий день працював.
А потім пішов у бар, де зустрівся з дружиною.
Він трохи випив.
-Це не могло спричинити щось серйозне. -Ага.
Зовсім. Потім він був на стоянці.
І просто втратив свідомість.
Якщо не помиляюся, він упав на коліна.
-А тоді назад. -Ага.
-Він ударився потилицею. -Ясно.
Сказали, що через удар стався крововилив у мозок.
Він не міг так сильно вдаритися об землю.
Я про те ж. Якщо стоїш на колінах…
-Так. -Так.
Я відчуваю, що до смерті призвело дещо інше.
У цьому й річ. Тут щось схоже
на легеневу емболію, інсульт
чи серцевий напад.
Він каже, що відчув якийсь внутрішній поштовх.
-І серце зупинилося. -Ого. Ясно.
Щось відбулося в організмі.
Ясно. Вони, звісно, зробили розтин.
У нього було збільшене серце.
-Ясно. -Але ознак серцевого нападу не було.
-Нічого подібного. -Ага.
-Він не страждав. -Добре.
Він безтурботний, щасливий і веселий.
На мою думку,
у нього стався крововилив плюс серцевий напад.
Вони цьому посприяли, однак головною причиною смерті була проблема з серцем.
-Так я відчуваю. -Добре.
У нього було добре серце, але поганий орган.
У нас в сім'ї у всіх проблеми з серцем.
-Тож це логічно. -Ясно.
Мені цікаво, ким він вам був і як його звали?
Мій брат Браян.
Браян був трохи дивакуватий, кумедний.
Дуже високий.
«Довготелесий» — це про нього.
Ми не були надто близькі, бо я була на п'ять років молодшою.
Я хотіла зблизитися,
але через різницю у віці цього не сталося.
Лише трішки.
І тоді він раптово помер.
Я не встигла з ним зблизитися.
А я хотіла. Було дуже важко.
Гаразд.
Він хоче поговорити про вашу маму.
Так. Йому є що передати її.
Він також згадує батька.
Ваш батько ще живий?
-Так. -Ще при справах.
-Обидва мої батьки ще живі. -Ага.
Цікаво. Намагаюся зрозуміти, що це.
Не знаю, як це подати.
Хтось з того світу допоміг
вашій мамі щось дізнатися.
Я намагаюся зрозуміти що саме.
-Я бачу кілька померлих. -Ага.
Відчуття, що вони
щось підказали вашій мамі.
Знаю, розпливчате пояснення,
та з чимдалі стає зрозуміліше.
Подивимось.
Тут стільки людей, важко зосередитися.
Це ваша мама.
Мені цікаво дізнатися про її виховання, бо я відчуваю, що там щось є.
Щось важливе.
Найдивніше, що річ не лише у вихованні.
Боже.
Мені знесе дах, якщо це правда. Ми досліджуємо родовід моєї мами.
-Ух ти. -У нас трохи схожа історія.
Не скажу, що ідентична, однак схожа за відчуттями:
відкриття, усвідомлення, висновку.
І я відчуваю, що люди з того світу посприяли цьому.
Люди з того світу цьому посприяли?
Вони скерували події так, щоб ваша мама про це здогадалася.
-Ви щось розумієте? У цьому є сенс? -Так. Це просто неймовірно!
Боже мій.
Переклад субтитрів: Дмитро Білоус