EN NETFLIX-SERIE
Någon hade det känslomässigt jobbigt före sin död,
vad gäller hur familjen förändrades.
-Jag måste förklara det här, för… -Jag ryser.
Nån är mitt i ett uppbrott eller en vårdnadstvist och sen dör personen.
Det är de ger mig. Vem är det till?
Ingen fara.
-Det är min pappa. -Din pappa.
Hur gammal var han när han dog?
Han var mellan 30 och 40.
-Ja, 34. -Ja.
Jag känner att han är viktig att prata om.
Det här blir mycket.
Han tänkte lämna sin dåvarande flickvän när det hände.
Ena dan var han här, nästa borta. Pappa hämtade oss aldrig efter skolan.
-Ja. -Dagen innan han dog, gjorde han det.
Han sa att han skulle resa bort och komma tillbaka senare.
-Nästa dag dödades han. -Ja.
Jag var ung när jag miste pappa.
Jag kände att jag miste den manliga förebild jag behövde.
Än i dag kan jag inte raka mig.
Såna små saker, som att raka sig och lära sig köra.
Jag lärde mig själv köra. Det hade varit annorlunda om pappa fanns.
Då hade jag haft fadersfiguren jag längtade efter.
Okej, jag fortsätter.
Pappa.
Har ni några när det gäller pappa, om hur han dog?
Finns det nåt obesvarat jag kan hjälpa er med?
En av de viktigaste frågorna jag ville ställa…
Det är nog fyra år sen nu.
-Sen jag kom ut till mamma. -Fint.
-Och familjen. -Ja.
Och jag har alltid undrat,
för det är uppenbarligen nåt jag har handskats med hela livet.
Han fällde en kommentar när jag var sex år gammal.
Pappa… Jag vet inte om han kom på mig med nåt eller om jag sa nåt,
men jag minns att han sa
att han visste att jag skulle växa upp och leva annorlunda.
-Men att han inte ville se samma sak igen. -Ja.
-Jag vill veta hur han känner för det nu. -Visst.
Som en svart, gay-man uppvuxen i en liten stad i Alabama,
känner jag ännu skam.
Jag var inte självsäker när det gällde att visa mitt sanna jag och vem jag var.
När jag var 23 år kom jag ut till familjen
och jag har alltid undrat vad han tyckte. Om det kändes okej?
Det var inte helt enkelt för honom.
När man inte vet har man det jämt i bakhuvudet: "Tänk om?"
Okej.
En sekund. Han verkar byta ämne.
Okej. Jag förstår.
Han får mig att byta till hans bortgång, som känns svår.
Det intressanta är att för honom kändes det som ett ögonblick.
Det är intressant. Ett ögonblick.
Jag vet inte varför han upprepar det. "Jag är här, sen borta."
Den som får en cancerdiagnos brukar ha tid på sig. Det här är inte så.
-Det känns snabbt. -Ja.
Det känns som ett ögonblick. Ena dan är jag här, nästa är jag borta.
Som jag får det här kändes det nästan som en whiplash.
Jag känner en enorm kraft ta sig in i min kropp,
och den stannar vid min kropp.
Den skickar som ett eko genom min kropp.
Det är svårt att beskriva. Bara jag inte…
-Jag tror att jag förstår. -Ja.
-Min pappa dog i en bilolycka. -Jag förstår.
-Han hade alltid bilbältet… -Okej.
-Den här delen bakom sig. -Ja.
Det var en frontalkrock. Hans bröstkorg slog i instrumentbrädan.
-Hans lungor… -Hans lungor krossades.
-Jag beklagar. -Det var så han miste livet.
-På grund av hur han hade bältet. -Ja.
Hans bröstkorg krossades.
Jag är så ledsen att ni behövde uppleva det.
Men det gick fort. Han visar varken smärta eller lidande.
Det intressanta är att han visar mycket. Jag fortsätter.
Det är nånting med att du inte kunde sörja direkt.
-Nej. -Det gick inte.
Du måste vara stark för alla andra.
-Det verkar viktigt. -Precis.
-Han berömmer dig för det. -Det är fint.
Jag fortsätter. Han har mycket att säga.
Du är inte den enda familjemedlemmen som är gay.
-Glöm inte det. -Du har rätt.
Han ber mig ta upp det. Han visar att det finns mer än en.
Han förmedlar en känsla av tummen upp. Det är positivt att du inte är ensam.
Han vill berömma hur du har skött saker.
Han är stolt över hur du har klarat dig efteråt.
Han för fram en känsla av att det var en ära att ha dig som sin son.
Du ska veta att det var en ära för honom, på ett väldigt fint vis.
Efter den här läsningen, efter att pappa kom genom
och sa att han var stolt över mig,
känner jag att jag kan vara mig själv.
Svarta gay-regnbågar överallt.
Utan att bry mig ett skvatt.
-Hej då. Tack. -Hej då.
Jag är glad att jag följde med. Jag skulle göra om det.
Jag skulle vilja ha en mini-Tyler i fickan att plocka fram.
Ja.
-Hur gick det? -Bra.
-Det var mycket läkande och… -Ja.
Männen här är så söta. Och…
-Det var galet. Galet. -Toppen.
Ja, såna saker är så läkande. -Ja.
För folk att höra.
BENICIA KALIFORNIEN
-Jag såg ankor i en syn i morse. -Jaså?
-Jag tänkte: "Okej." -Lustigt.
Små ankor.
Hur känner du dig?
Det går. Det var en jobbig natt med en panikattack.
Det var mest intuitiva känslor.
-Som om nån blev bestulen på sitt liv. -Berätta.
Det är en speciell känsla när nåt stjäls.
-Hur länge varade attacken? -Runt tre timmar.
-Det kom genom starkt. -Oj.
När jag får panikångest får jag liksom inte luft.
Jag blir ängslig, som om världen kollapsar runt mig.
Det brukar betyda att jag ska fördjupa mig i en allvarlig förlust.
-Jag klottrar lite. -Okej, gör så. Jag ska vara tyst.
Det händer sällan.
-Sällan? Sa du så? -Sällan. Japp.
Lustigkurre.
-Jag skojar bara. -Klottra på. Jag ska vara tyst.
Se, vilket litet hus.
-Jag kan inte titta. -Förlåt.
-Jag koncentrerar mig. -Okej.
-Jag ska inte prata mer. Förlåt. -Okej.
Den här går rakt fram, men vi… De måste också stanna. Okej.
Vad händer i dag?
Läsningen är för nån som står mig nära.
-Toppen. -Som är ett stort fan.
Och personen som läsningen är för har ingen aning om att du är här.
-Oj, kära nån! -Det är en överraskning.
-En rejäl överraskning. Spännande. -Ja, verkligen.
-Det blir jättebra. -Hejsan!
-Underbart! -Överraskning.
-Får jag krama dig? Går det bra? -Ja, så klart.
-Jag heter Tyler. -Jag vet.
-Det är bara tack vare dig jag är okej. -Åh, hjärtat. Kära nån.
Justine och jag träffades på en konferens. En musikkonferens.
Jag såg henne och tänkte: "Herregud."
Jag kände nåt jag aldrig känt förut.
Som om jag alltid hade känt den här personen.
När vi träffades visste jag att vi skulle höra ihop i resten av livet.
Vi pratade lite om framtiden.
Jag började se på ringar, men jag försökte ta tempen lite på henne.
Sen när allt hade hänt, sa jag: "Jag kan inte göra det nu."
Jag lade det åt sidan.
Jag visste ingenting.
Jag trodde att jag skulle läsa honom, men det är för dig.
-Jag är ledsen. -Ingen fara. Det är en stor överraskning.
Jag förstår dig. Vi sätter oss tillrätta och tar det efter hand.
Här. Jag har några saker åt dig.
-För läsningen. -Jag ser fram emot det här.
-Tack så mycket. -Så klart.
-Tack. -Så klart.
-Vi ses sen. Hej då. -Vi ses.
Trevligt att träffas.
I dag kommer jag att klottra lite.
-Du har några föremål. -Ja.
-De hjälper mig. -Okej.
-Jag håller i dem och ser vad jag får in. -Okej.
-Så tar vi det därifrån. -Okej.
-Du kan ta ut dem nu. -Okej.
Då får jag en känsla. Tack.
Okej.
Vem är det här?
I går kväll kände jag närvaron av en yngre person som dött. För tidigt.
En yngre mansperson som jag måste ta upp.
-Kan du förstå det? -Ja.
Okej. När han gick bort fanns det mycket att se fram emot.
Det väntade spännande saker, kanske inom några veckor eller månader.
Han vill att du ska veta att han tycker att han dog på en topp i livet.
Som det här kommer genom…
Den här personen känns full av liv.
Jag får hela tiden känslan av…
Mitt leende lyser upp när jag ler och tänker på honom.
Han visar mig… Märkligt!
Han larvar sig. Han försöker få mig att skratta.
-Lustigt. -Jag försöker se vad det här är.
Han bara…
Så lustigt!
-Jag vet inte om han gjorde nån dans. -Ja.
Det enda sättet jag kan beskriva det på är som en…
Det är svårt att förmedla, men han får mig att dansa en jigg.
Tror jag. Jag dansar jättedåligt och klarar det inte.
Men han framstår som rolig.
-Känner du igen det här? -Ja.
Han är så rolig.
Okej, synka det.
Jag ser duvor släppas, det är märkligt.
-Vi gjorde det här. -Du skojar.
Jag ser en massa duvor flyga i väg.
-Det kommer genom med stor glädje. -Ja.
Okej. Han visar mig…
Ja, som "världens bästa mamma". Det är gulligt.
Vet du sånt ungar gör i tvåan eller ettan?
Han visar mig "världens bästa mamma". Så lustigt.
Det är så gulligt.
Var det din son?
-Vad hette han, hur gammal var… -Det ska jag berätta.
Han heter Damani Elijah Chadly.
Han var 17.
Han är min ende son.
Jag var ung när jag blev mamma, med dagens mått mätt.
Jag gick andra året i college.
Av nån anledning säger han att du fick göra allt.
Det är ganska intressant.
-Var du inte ihop med pappan? -Ensam mamma.
Jag förstår.
Jag och den här lilla pojken, vi gjorde allt.
Vi åkte överallt med stor passion och glädje.
Vi sjöng, dansade och skrattade. Vi skrattade jämt.
Det blev kort, men vi fick mycket liv ihop.
Han refererar till tre personer. Jag försöker förstå.
Det handlar om precis innan han dog.
Han var en av tre. Eller så fanns det tre.
-Vet… -Får jag svara?
-Ja, tack. -Han var en av tre.
Jag förstår.
Han lyfter fram ett beslut som nån fattade i sista minuten.
Ett beslut som han känner stor skuld för av nån anledning.
Det var hans beslut att ge sig ut den kvällen.
Det var fel. Det var skola dan därpå.
-Jag är så ledsen. -Han vet att han gjorde fel.
Det känns bara tragiskt och…
Det här var konstigt.
Klick-klick. Jag hör nåt "klick-klick"-ljud.
Det kommer gång på gång.
Klick-klick.
Jag försöker förstå vad klicket är
för vikten läggs på ett bilbälte och att försöka ta sig ur en bil,
men sen försöker jag förstå vad det här är. Det är som…
Det känns som att jag har bältet på,
men när jag ska klicka loss det händer det nåt.
Det är så konstigt.
Jag vill inte gräva i detaljer.
-Var han i själva bilen när han dödades? -Han satt i passagerarsätet.
Han säger kanske att han ville ut.
Det känns som att jag försöker klicka loss den här.
Men då händer nåt. Så det…
Han visar att han blev överrumplad. Det innebär ingen smärta.
Jag känner ingen smärta när det kommer genom.
Om det inte är för smärtsamt, vet du nåt om vad som föregick döden?
-Det är så svårt att prata om den delen. -Ja.
Min son gick sista året i high school.
Han var musiker. Han gjorde sitt bästa.
Min son var med en vän.
Han gjorde som tonåringar gör och var ute en kväll när han inte skulle.
Han kom inte hem.
Han blev mördad.
I en bil.
När han skulle vara på väg hem.
Polisen tror att de här två killarna åkte för att träffa nån annan,
och att det uppstod nån interaktion mellan dem
som fick den här personen
att skjuta min son och hans vän.
Jag vill bara krama honom. Hans kramar var underbara.
Ja.
Allt man vill är att hålla sina barn trygga.
Det finns inget värre än när man inte klarar det.
Ja, det förstår jag.
Ja. Tack för att du är så öppen.
Det är ofattbart.
Han försöker krama dig. Det är gulligt. Jättefint.
-Ser du honom försöka krama mig? -Han visar mig. Så här, bakifrån.
Han vill krama dig bakifrån. Det är jättegulligt.
Jättegulligt.
Jag älskar dig.
Jag är glad för i dag. Mitt hjärta är glatt.
Mitt också.
Det var lustigt. Jag får ofta intryck långt innan jag kommer fram.
-Ja. -Jag vaknade och såg ankor.
-Förstår du det? -Ja.
Det var lustigt. Jag vaknade och tänkte "ankor".
Det är otroligt.
När han var lite över ett år bodde vi här nere, precis vid vattnet.
Och vi hade två ankor som jämt simmade runt vid lägenhetshuset.
Vi pekade alltid ut dem. Därför står bänken här.
Är den tillägnad honom?
-Du visste inte ens det. -Nej.
Den är tillägnad hans minne.
Underbart.
Det här är också lite otippat.
Det kommer en situation med ett träd.
Jag ser honom: "Plantera trädet."
-"Plantera det trädet. Gör det." -Okej.
"Ni måste avsluta det."
-Är det nåt ni har pratat om? -Det planteras även minnesträd här.
Jag tänkte: "Vi kan inte ha två. Det är själviskt."
Ni måste göra det.
-Herregud. -De här sakerna fungerar som påminnelser.
Det är viktigt, så…
-Du är otrolig. -Det är ett privilegium.
Jag är glad att han kom genom för dig.
Helt ärligt har jag känt honom hela morgonen och natten.
Jag överväldigades av det hemska i att det hade hänt,
men samtidigt kände jag din styrka.
-Och jag… -Det betyder så mycket.
Jag hoppas att dagens upplevelse påmint dig om
att han aldrig lämnar din sida.
-Okej. -Tack för det här.
Tack. Jag ska ge dig en stor kram.
Jag är överväldigad av känslor.
Man tror inte att man nånsin får prata med sitt barn igen.
Kommunikationen med Tyler kändes som att jag hade ett samtal med min pojke.
Det kändes som att han var där. Jag kan inte förklara det på annat vis.
Man känner sig lättare. Man känner för att le lite mer.
Att få kontakt med min son genom Tyler förhöjer allt.
Tusen tack. Tänk att du gjorde det här.
-Jag älskar dig. -Tack så mycket!
-Mitt hjärta spritter. -Jag vet. Mitt har gjort det hela dan.
Han dansade för Tyler som han brukar dansa.
-Hans lilla svängom? -Tyler försökte härma honom.
-Det är så häftigt. -Tyler sa: "Jag kan inte dansa."
Jag sa: "Han gjorde så för att få folk att skratta."
Och du skulle ha sett Tyler le. Det var som att jag log mot Damani.
Han log så stort och sa att han kände hans stora leende.
Det här var allt jag önskade mig, och jag vet inte hur du lyckades.
Jag finner tröst i att Tyler ser honom som glad.
-Ja. -Han verkar lycklig.
Vår relation fick inte definieras av eller bygga på tragik.
Jag vill att vår relation ska bygga på läkande och sinnesro.
Jag vill att vi bygger ett liv ihop.
Ett där vi alltid finns där för varann. Jag kommer alltid att finnas där för dig.
Herregud.
Från första stund visste jag att du var kvinnan för mig.
Utan skuggan av ett tvivel.
Varje dag vaknar jag och vill bara vara med dig.
-Vill du gifta dig med mig? -Ja.
Åh, herregud.
Herregud, Tom.
Det här är helt ofattbart.
Jag älskar dig så mycket.
Vilken dag!
Helt underbar.
Jag vet inte om folk tror
att du faktiskt hoppar rakt i säng och stannar där till nästa dag.
Jag är tråkig utanför jobbet.
Jag vet, men läsningarna tär på dig.
Ja. Jag tillbringar mycket tid stilla, under täcket bara.
Ja.
När du duschade, städade jag här inne. Jag hörde dig prata med nån.
-Som ett samtal? -Ja, i duschen, med dig själv.
-Jag var inte ensam, men… -Jaså?
-Ja, det är så jag släpper ut saker. -Ja.
-Jag måste rensa huvudet. -Jag vet.
Jag måste försätta mig i en speciell medvetandeform
för att göra ett bra jobb.
Då måste jag lösgöra mig från allt annat
och haka på det, vad än "det" är.
Det verkar inte vilja att jag ska veta, men det är en annan historia.
Vad det än är, så valde de rätt person när de gav dig den här gåvan.
Jag är tacksam för mina förmågor.
Jag kunde inte göra det på egen hand, och det vet jag.
Men det känns lite som att hoppa från ett plan,
och förlita sig på att fallskärmen ska vecklas ut.
-För de har alltid… -Jisses.
De har alltid varit min fallskärm. Jag menar, de har…
De.
Vilken taskig känsla.
Så kan man också uttrycka det. Jag tycker att det är upplyftande och kul.
-Det har sitt pris. -Jag vet.
Det hör bara till jobbet.
Jag vet att det sliter på dig, det gör mig ledsen.
-Jag ser det på ditt lilla ansikte nu. -Jag mår bra.
-Okej. -Jag mår riktigt bra.
Det är inget nytt för mig. Jag har varit med förr.
NÄSTA MORGON FICK TYLER ETT MEDDELANDE FRÅN TOM OCH JUSTINE
-Det är Tom och Justine. -Jag behöver mina glasögon. Visa mig.
Jag träffade dem inte.
-Jag hälsade på honom. -Då ser vi.
-Hej, Tyler! -Hej, Tyler!
Jag återhämtar mig än.
Jag fattar inte att jag har träffat dig och fick en enastående läsning. Tack.
-En spännande nyhet! -En stor nyhet!
Efter läsningen hände det här.
Herregud!
-Tack vare dig. Vi är så tacksamma. -Tack.
Och en stor kram till din mamma. Vi vill ge er båda en stor kram.
Tack så mycket. Hej då.
Så fint. Jag hade velat träffa henne. Det var jättegulligt.
-Det är toppen. Herregud. -Jag börjar Kim K-fulgråta.
Det är så gulligt.
-Jag älskar New Orleans. -Jag också.
-Det har fått en ny betydelse för mig. -Ja.
Jag är i New Orleans.
Jag hoppas få klarhet i min familjs historia.
Jag ser nog trött ut idag. Jag är trött.
-Du har haft en hektisk vecka. -Ja.
Det har varit mycket känslomässig stress varje dag.
Jag har kört fast med moster Marys och Clints efterforskningar.
Vi har fått mer klarhet i tidslinjen än vi har fått konkreta svar.
Det är oerhört frustrerande.
Särskilt med tanke på att min situation är unik.
Min förmåga är unik. Det är svårt för medier.
Vi väntas ha alla svar, Men det har jag inte, jag behöver hjälp.
Hej, jag heter Tyler.
-Trevligt att träffas. -Detsamma.
-Tack. -Hej.
Jag kontaktade Pamela Slaton, en undersökande släktforskare.
Hon är expert på dna-analys och släktspårning.
Om nån kan hitta de saknade bitarna, är det hon.
Det här är ny mark för mig, så vi är väldigt tacksamma.
-Jag drar lite snabbt varför vi gör här. -Ja.
För tre år sen tog mamma ett 23andMe-test
och upptäckte att nån tog henne när hon var bebis.
Hennes föräldrar var inte hennes riktiga föräldrar.
-De ljög. -Dna… Hade ni aldrig misstänkt nåt?
-Vi misstänkte aldrig nåt. Aldrig. -Man tar testet som alla andra.
Man tänker: "Jag får veta mina nationaliteter. Häftigt."
-Och så får man sitt livs chock. -Precis.
Ni skulle bli chockerade om ni visste hur ofta det händer.
Situationen är lite unik. Kvinnan jag trodde var min mormor,
hon hette Stella, dömdes för dubbelmord.
Hon var inblandad i ett antal andras död, på ett eller annat vis.
Hon satt i fängelse i 30 år.
-Får jag stoppa dig lite? -Ja.
Du bara överöste mig med information.
-Det är mycket. -Så, okej. Bio-mormor…
-Gav hon din mamma till Stella? -Ja, men vi vet inte varför.
Så när din moster, din mammas halvsyster,
kontaktar din mamma, vad säger hon då hade hänt?
Vi vet att mamma föddes i New Orleans.
Min moster har forskat i det och upptäckte
att det förekom saker på sjukhuset när mammas föddes.
Tror du att Stella var inblandad?
-Det försöker vi reda ut. -Utöver det andra?
Jag tror att hon fick hjälp. Mammas födelsebevis är förfalskat.
Uppgifter har ändrats.
Vanligtvis utfärdas födelsebevis på sjukhuset.
-Ja. -Man föder och de kommer.
De samlar in uppgifter och utfärdar beviset.
Jag skulle vilja se din mammas ursprungliga födelsebevis
som jag förmodar är försvunnet.
Det svaret saknar vi.
Om det ursprungliga beviset dyker upp, och Stellas namn alltid stått på det,
skulle det bekräfta att min mormor inte kunde ta hand om min mamma.
Situationen var desperat, och det utnyttjades av en annan person.
Jag har en fråga som går i en helt annan riktning.
-Vem är bio-morfar? -Bio-morfar?
Det var i stort sett en engångsgrej.
Allt du kan hitta om pappasidan skulle vara till hjälp.
-Får jag lov att peta runt? -Givetvis. Absolut.
-Okej? -Ja, absolut.
Det är mycket och väldigt invecklat,
men vi blir tacksamma för alla svar du kan hitta.
Jag vet hur det är att söka svar och vilja få avslut,
och att bara vilja veta var man kommer från.
Vi har en vana.
-Jag är adopterad och förstår. -Ja.
Vi vill trycka undan information.
-Trycka undan smärtsamma saker. -Ja.
Vi kan hålla god min och låtsas att allt är okej.
Men det kan sätta djupa spår.
Nu är vår fråga, vad blir nästa steg?
Först ska vi reda ut om Stella är Stella.
Sen vill jag se om det går att hitta det ursprungliga födelsebeviset.
Sen ska jag gräva lite i hennes pappas släkt.
-Det vore fantastiskt. -Jag kan inte garantera nåt.
Jag garanterar aldrig att jag lyckas,
men jag kan garantera att jag inte ger upp.
Det är så konstigt. Jag vaknade vid två i morse.
En lång skugga hindrade ljuset utanför från att ta sig in.
-Det blev mörkt. -Var du vaken?
Klarvaken. Sen insåg jag att jag var på elfte våningen.
Jisses, du skrämmer mig.
Vad det än var, så gick det förbi fönstret inne i rummet.
Så jag tilltalade det och sa: "Hejsan.
Hej, jag hoppas att du mår bra, jag behöver vila."
Då blev det märkbart kallt i rummet.
-Inte luftkonditioneringskallt. Iskallt. -Lägg av.
Jag ryste och sa: "Jag drar täcket över mig och uppskattar om du sticker."
-Jag gömde mig under täcket. -Jisses. Sluta.
Jag blev jätterädd. Jag tänkte: "Inte nu. Jag har stämplat ut."
Det där är så läskigt.
-Underbart att träffas. -Kom in.
-Ni har den finaste trädgården jag sett. -Tack så mycket.
-Det är kyligt här. Jag behöver en filt. -Det är kyligt. Jisses.
Jag tog med en jacka för säkerhets skull.
-Det är ovanligt så här års. -Ja.
-I södern. -Tack för att jag fick komma i dag.
Jag är spänd på vad vi får.
-Har ni nåt föremål? -Ja.
-Lägg det på bordet. -Okej.
Okej, jag ska kladda lite.
Så du har det.
Då ska vi se, för jag får flera personer som verkar intressanta.
Okej.
Lejonet kommer upp. Det kan betyda två saker.
Nån är ett lejon eller nån heter Leonard.
-Herregud. -Vem är Leonard?
-Förstår du det? -Ja, menar du allvar?
Ja.
-Det är min morfar. -Hans budskap är: "Glöm mig inte."
-Vi glömmer dig inte. -Han har absolut kontakt.
Men han är viktig. Det är mycket här. Jag fortsätter.
-Okej, han var gullig. -Ja.
När han kom genom.
Vet du när folk tappar håret och sen blir helt flintis?
Men de skojar att de kammar håret.
-Så här. -Ja.
Han skojar om "yviga lockar". Men han är helt klart flintis.
-Eller nära nog. -Jisses.
Han hade överkammad flint.
-"Jag jobbar med det jag har." -Ja.
-Han är medveten om det, och det är kul. -Okej.
Jag ska hålla i den här nu när vi har en kontakt.
Jag ska se om jag får nåt.
Okej.
Jag lägger ner föremålet.
Jag måste ta upp en yngre individ. Det var en mansperson.
Han verkar vara samtida.
Det brukar betyda att det är nån ur samma generation.
-Mitt hjärta rusar. -Det är ingen fara.
Han kommer in och visar mig glasögon.
Glasögon man använder. Som: "Va? Glasögon."
Det slår mig som en lustig grej.
Han vill inte att jag ska bli för allvarlig.
Han ger mig lättsamma känslor.
Han vill att det ska vara dagens fokus, inte sorgen kring hans bortgång.
Han verkar vara typen som när han kom in i ett rum
så gjorde han stort intryck.
Man kunde inte ignorera honom,
men han ville inte ha uppmärksamhet, om ni förstår det.
-Han var 1,90 lång. Så han märktes. -En lång kille.
Han säger: "Jag vill inte märkas."
-Ja, precis. -Det är gulligt.
Jag kladdar lite. Okej.
Jag får en referens här.
Okej.
När han kommer in, känns det som
att han levde ett bra liv under den tiden han fick.
Men hans liv tog slut för tidigt. Det känns mycket tragiskt.
Han vill att jag tar upp en alla hjärtans dag-grej.
Jag vet inte varför, men det var en jobbig tid för nån.
-Det var ungefär då han dog. -Jag förstår.
Ja, så där.
Jag får en extrem känsla av: "Jag är här, och nu är jag borta".
Det fanns inget utrymme för försämring.
-Absolut inte. -Jag känner mitt hjärta stanna.
-Det är allt han avslöjar om det. -Ja.
Det är nåt märkligt med det här.
Det är nästan som när folk hörde om det, sa de: "Seriöst?"
-"Är vi säkra? Kan vi dubbelkolla?" -Det var min reaktion.
Jag sa: "Är du säker på det? Va?" Han var 33 år.
Han tar upp… Det är så märkligt. Jag försöker fastställa hur han dog.
-Det är ett specifikt sätt att dö. -Ja.
-Det är inget jag är superbekant med. -Jag hoppades på svar kring det.
-Får jag prata om det? -Ja.
Det vi vet är att han hade jobbat hela dan.
Sen gick han till en bar för att träffa sin fru och ta det lugnt.
Han drack några glas.
-Inget han skulle bli sjuk av. Inte alls. -Absolut.
Men han var på parkeringen och bokstavligen tuppade av.
Som jag minns det, föll han ner på knä.
-Sen föll han bakåt. -Ja.
-Han slog i nacken. -Ja.
De sa att han dog för att slaget orsakade en hjärnblödning.
Men så hårt kan han inte ha slagit i marken.
-Jag håller med. Om man står på knä… -Ja.
Det är inte det jag får i fråga om dödsorsaken.
Det är grejen. Det påminner om personer
som får lungemboli, stroke eller en hjärtattack.
Han ger mig en känsla av en stöt inombords.
-Sen känner jag hjärtat stanna. -Oj, okej.
-Nåt måste ha hänt inombords. -Okej.
Han blev obducerad.
-Vi vet att hjärtat var förstorat. -Ja.
Men man såg inga tecken på nån hjärtattack. Inget sånt.
-Han led inte. -Okej.
Han är lättsam, glad och munter.
Min tolkning är att han kan ha fått en hjärnblödning utöver hjärtproblemet.
De två kan vara skälet, men för mig är hjärtat svaret.
-Som jag får det. -Okej.
Han hade ett gott hjärta, men ett dåligt organ.
Hjärtproblem ligger i släkten.
-Det verkar rimligt. -Okej.
Jag vill veta vem han var för dig och hans namn.
Min bror Brian.
Brian var lite udda och rolig.
Väldigt lång.
Han kallades "bönstjälken".
Vi stod inte varann jättenära för jag var fem år yngre.
Jag ville komma närmare honom,
men med åldersgapet blev det aldrig riktigt som jag önskade.
Och sen dog han plötsligt.
Jag fick inte chansen att fördjupa vårt band.
Eftersom jag vill det, var det väldigt jobbigt.
Okej.
Han lägger stor vikt vid er mamma.
Ja, han har nåt åt henne.
-Han refererar även till pappa. Lever han? -Ja.
Han är med i bilden.
-Båda mina föräldrar lever. -Ja.
Låt mig se. Jag försöker förstå vad det här är.
Jag tänker på hur jag ska säga det här.
En del av personerna på andra sidan var inblandade i
att hjälpa din mamma förstå en sak.
Jag försöker förstå vad det är.
-Jag har några avlidna personer. -Okej.
De tycker att de fick din mamma att förstå nånting.
Det är vagt, jag måste fortsätta för det blir alltmer specifikt.
Låt mig se.
Det är så många här, jag hanterar det knappt.
Det är din mamma.
Jag undrar om det inte finns nåt stort i hennes uppväxt,
som det här visar sig.
Den knäppa är att det inte är bara uppväxten.
-Herregud. -Jag blir chockad, om det här stämmer.
-Vi har följt min mammas resa. -Har ni?
Det här är nåt liknande.
Jag säger inte identiskt, men jag får samma känsla
av upptäckt, insikt och slutsats.
Det känns som att de på andra sidan försökte få det att hända.
Försökte de på andra sidan få det att hända?
De drev på olika händelser för att din mamma skulle förstå det.
-Kan du förstå det här? -Ja. Det här är så häftigt!
Herregud.
Undertexter: Jessika Johansson