EN NETFLIX-SERIE
Noen var i en tøff emosjonell situasjon
før de døde, på grunn av endringene i familien.
-Jeg må forklare det, for… -Jeg fikk gåsehud.
Som om noen er midt i et brudd
eller en omsorgskrangel,
og så dør de. Sånn føles det.
Hvem er det for?
Det går bra.
-Det er faren min. -Faren din. Ja.
DET HINSIDIGE MED TYLER HENRY
KAPITTEL SJU DITT LIVS STØRSTE SJOKK
Hvor gammel var han da han døde?
-Han var i trettiårene. -Ja, 34.
Det er viktig at vi snakker om ham i dag.
Dette blir stort.
Han hadde en kjæreste, men skulle slå opp med henne.
Her en dag, borte den neste.
Pappa hentet oss aldri på skolen.
-Ja. -Dagen før han døde, gjorde han det.
Han sa at han skulle reise bort, men at han kom tilbake.
Dagen etter ble han drept.
Ja.
Jeg var ung da jeg mistet pappa,
så jeg mistet farsfiguren jeg trengte.
Jeg kan ikke å barbere meg.
Små ting som det. Barbering og å lære meg å kjøre.
Jeg lærte meg selv å kjøre.
Det hadde vært annerledes om pappa var der,
for da ville jeg hatt en farsfigur.
Jeg fortsetter.
Pappa.
Har dere spørsmål om pappa, om hvordan han døde?
Noe uløst jeg kan hjelpe til med?
Et spørsmål jeg vil stille ham…
Det er fire år siden nå.
-Jeg kom ut til mora mi. -Bra.
-Og familien. -Ja.
Jeg har alltid lurt på det, for dette er noe
jeg har bearbeidet hele livet.
Han hadde en kommentar da jeg var seks år gammel,
og han tok meg på fersken mens jeg gjorde noe
eller sa noe.
Jeg husker at han sa
at han visste at jeg ville leve et annerledes liv.
-Og at jeg ikke fikk gjøre det igjen. -Ja.
Jeg lurer på hva han synes om…
-Klart. -…det nå.
Klart.
Som en svart mann oppvokst i en liten by i Alabama,
er det fortsatt skamfullt.
Jeg hadde ikke god selvtillit,
så jeg delte ikke mitt ekte jeg og hvem jeg var.
Som 23-åring kom jeg ut til familien min,
og jeg har alltid lurt på hva han syntes. Om det var greit for ham.
Han er ikke så komfortabel med det.
Man går alltid med det i bakhodet:
"Hva om?"
Greit.
Bare et øyeblikk. Han skifter gir.
Greit. Akkurat.
Han vil gå inn på da han døde, og det føles tøft.
For ham føles det som det skjedde veldig raskt.
Det er interessant. Veldig raskt.
Han gjentar det. "Jeg er her, så er jeg borte."
Av og til får man en kreftdiagnose,
og da varer det lang tid.
-Det føles veldig raskt. -Ja.
Det slår meg som om det var veldig raskt.
En dag er jeg her. En dag er jeg borte. Det oppfattes som
det var som et piskeslag.
Det føles som en ekstern kraft treffer kroppen min,
og så stopper den der.
Det er som om den gir gjenlyd i kroppen min.
Det er vanskelig å beskrive. Jeg håper ikke…
-Jeg skjønner det. -Det…
Pappa døde i en bilulykke.
-Nettopp. -Han brukte alltid sikkerhetsbeltet.
-Ja. -Denne delen bak seg.
-Ja. -Og…
Det var en frontkollisjon, og brystet hans traff dashbordet.
-Beklager. -Og knuste lungene hans.
Det var sånn han døde.
-På grunn hvordan beltet var. -Det gir mening.
Brystet knuste i krasjet.
Så leit at dere måtte oppleve det.
Det skjedde raskt,
og han anerkjenner ikke smerte og lidelse.
Han viser meg mye. Jeg fortsetter.
Det er noe med at dere ikke kunne sørge med en gang.
-Nei. -Som om dere ikke kunne det.
Dere måtte være sterke for resten.
-Det virker viktig. -Det stemmer.
-Han hedrer det, og det er viktig. -Så fint.
Jeg fortsetter, for han har mye på hjertet.
Du er ikke det eneste homofile familiemedlemmet.
-Husk det. -Du har rett.
Han ber meg om å si det. Han anerkjenner mer enn én.
Han gir meg tommelen opp.
Veldig positivt, for du er ikke alene.
Han vil også berømme hvordan du taklet ting.
Han er stolt av hvordan du har klart deg.
Han anerkjenner en følelse av at det var en ære å ha deg som sønn.
Du skal vite at det var en ære for ham på en vakker måte. Så…
Etter lesningen hvor faren min tok kontakt
og sa at han var stolt av meg,
føler jeg at jeg kan være meg selv.
Svarte homofile regnbuer overalt.
Uten noen bekymringer.
-Ha det. Takk. -Ha det.
Jeg er glad for at jeg kom. Jeg ville gjort det igjen.
Jeg skulle gjerne hatt en mini-Tyler i lomma hele tiden.
Ikke sant.
Hvordan gikk det?
Det var supert. Det var helbredende.
-Ja. -Mennene er så søte her!
Det var helt sprøtt.
Det var sprøtt.
Så flott.
Ja. Sånne ting er så helbredende…
-Ja. -…for folk å høre.
-Jeg så noen ender i morges. -Jaså?
Ja. Jeg tenkte: "Ok."
-Så rart. -Små ender.
Hvordan har du det?
Greit. Det var en tøff natt. Jeg fikk panikkanfall.
Det var mer intuitive følelser.
-Som om noens liv ble fratatt dem. -Få høre.
Det er en unik følelse når noen blir fratatt noe.
Hvor lenge varte anfallet?
-Rundt tre timer. Det var kraftig. -Jøss.
Når jeg får anfall, føles det som om jeg ikke får puste.
Jeg blir urolig og det føles som verden raser sammen.
Det tyder vanligvis på at jeg har med et stort tap å gjøre.
-Jeg rabler litt. -Greit. Jeg skal være stille.
Det blir uvanlig.
-Sa du uvanlig? -Uvanlig. Ja.
Frekking.
Jeg tuller.
Rable du, så skal jeg ikke prate.
Se på det lille huset.
-Jeg kan ikke se. -Beklager.
-Jeg konsentrerer meg. -Ok.
-Jeg skal ikke prate mer. -Ok.
Vi kjører rett frem, men vi… De må også stoppe. Greit.
Hva skjer i dag?
Lesningen er for noen som står meg nær.
-Utmerket! -Som er en stor fan.
Jeg må også si at personen du skal lese
ikke vet at du er her.
-Jøsses. -Det er en overraskelse.
-Litt av en overraskelse. -En stor fan.
-Det blir bra. -Hallo.
Nydelig!
Overraskelse.
-Kan jeg klemme deg? -Er det greit?
Ja, selvsagt.
-Jeg heter Tyler. -Jeg vet det.
-Du er grunnen til at jeg har det bra. -Vennen min. Kjære vene.
Jeg og Justine møttes på en musikkonferanse.
Jeg så henne, og tenkte: "Jøsses!" Jeg følte noe jeg aldri hadde følt før.
Det føltes som jeg hadde kjent henne for alltid.
Jeg visste at vi ville være sammen resten av livet.
Vi snakket om fremtiden og jeg så på ringer, men jeg sa:
"Greit, det…" og fisket litt.
Etter alt skjedde,
sa jeg: "Jeg kan ikke gjøre det nå."
Og jeg skjøv det til side.
Jeg visste ikke hvor jeg skulle.
Jeg så ham og tenkte: "Jeg skal lese ham," men det er deg.
-Beklager. -Det går bra.
For en overraskelse.
Jeg skjønner. Det går bra. Vi finner ut av det.
Jeg har et par gjenstander til deg til lesningen.
Jeg gleder meg.
-Tusen takk for alt. -Ingen årsak.
-Takk. -Ingen årsak.
-Vi sess senere. -Sees snart.
Hyggelig å treffe deg.
Dette skal skje i dag. Jeg rabler.
-Du har noen gjenstander. -Ja.
-De kommer til nytte. -Ok.
Jeg holder hånden på dem og ser hva jeg mottar.
-Ok. -Så tar vi det derfra.
-Nå kan du… -Ok.
-…ta dem frem. -Ok.
Det gir meg en følelse. Takk.
Ok.
Hvem er dette?
I går fikk jeg følelsen av en yngre person som er død.
For tidlig. En yngre mann som jeg vil snakke om.
-Stemmer det? -Ja.
Ok. Da han døde, var det mye å se frem imot.
Det skjedde spennende ting, kanskje bare uker eller måneder etterpå.
Han vil at du skal vite at han døde på et lykkelig tidspunkt.
Måten jeg oppfatter det på…
Han er full av liv.
Jeg får følelsen av at…
Jeg må smile når jeg tenker på ham.
Han viser meg… Rart!
Han tuller. Han vil få meg til å le.
-Morsomt! -Jeg skal prøve å finne ut av det.
Han gjør en…
Så morsomt!
Jeg vet ikke om han hadde en dans.
-Eller en… -Ja.
Jeg kan bare beskrive det som…
Det er vanskelig å forklare, men han vil at jeg skal danse.
Jeg er en elendig danser, så det går ikke.
Han er veldig morsom.
-Stemmer det? -Ja.
Han får meg til å le.
Synkroniser det.
Jeg ser duer som slippes fri, og det rart.
-Vi gjorde det her. -Nei.
Jeg ser duer som flyr av gårde.
-Det ligger mye glede i det. -Jepp.
Han viser meg…
"Verdens beste mamma." Det er så søtt.
Du vet ting barn lager i 1. og 2. klasse?
Han viser meg "Verdens beste mamma". Så rart.
Så søtt.
Var det sønnen din?
Hva het han? Hvor gammel var han?
Det forteller jeg gjerne. Han heter Damani Elijah Chadley.
Han var 17 år.
Han er min eneste sønn.
Jeg var en ganske ung mor etter dagens standard.
Jeg var andreårsstudent på college.
Han legger alt på deg og sier at du måtte gjøre alt.
Det er interessant.
-Var du ikke sammen med faren? -Alenemor.
Akkurat.
Vi gjorde alt sammen.
Vi dro overalt med engasjement og glede.
Vi sang, danset og lo. Vi lo alltid.
Det var kort, men vi levde mye sammen.
Han viser til tre personer.
Jeg prøver å finne ut av det. Det gjelder før han døde.
Han var en av de tre, eller det var tre.
-Vet du… -Kan jeg svare?
-Ja. -Han er en av de tre.
Akkurat.
Det føles som om det var en avgjørelse som ble tatt i siste liten.
De føler seg skyldige for denne avgjørelsen.
Det var hans avgjørelse å dra den kvelden.
Han burde ikke dratt. Det var en ukedag.
-Jeg er lei for det. -Han vet at han ikke burde dratt.
Ja, det føles tragisk og…
Det er så rart.
Klikk. Jeg hører "klikk".
Det kommer hele tiden.
Klikk.
Jeg prøver å finne ut hva "klikk"-greia er.
Det er noe med et bilbelte og å prøve å komme ut av bilen,
men jeg prøver å finne ut hva dette er, og det er…
Det føles som jeg hadde på beltet,
men så løsner jeg det, og så skjer det noe.
Det er merkelig.
Jeg vil ikke gå inn på detaljer,
men var han i bilen da han ble
-drept? -Han satt i passasjersetet.
Kanskje han ville komme seg løs.
Det føles som om jeg prøver å løsne på denne.
Så føles det som om noe skjedde.
Det føles som om jeg blir overrasket, men han viser meg ingen smerte.
Jeg føler ingen smerte når jeg mottar dette.
Hvis det ikke er for vondt, vet du hva som skjedde før han døde?
-Det er vanskelig å snakke om det. -Ja.
Sønnen min gikk det siste året på highschool.
Han var musiker og gjorde sitt beste.
Han var sammen med en venn.
De gjorde det tenåringer gjør,
og han dro ut en kveld han egentlig ikke skulle ut.
Han kom ikke hjem.
Han ble drept.
I en bil.
Han skulle ha kommet hjem.
Politiet tror at guttene dro for å treffe noen andre,
og at det skjedde noe mellom dem
som førte til at denne personen
skjøt sønnen min og vennen hans.
Jeg skulle gjerne klemt ham. Han hadde de beste klemmene.
Ja.
Du vil bare beskytte barna dine.
Ingenting er verre enn å ikke greie det.
Ja, forståelig.
Ja. Takk for at du er så åpen.
Jeg kan ikke forestille meg det.
Han prøver å klemme deg. Det er så fint. Jeg elsker det.
-Ser du at han prøver å klemme meg? -Han viser meg det.
Det er interessant. Det føles som han vil klemme deg bakfra.
Det er så søtt.
Jeg elsker deg.
Jeg er glad for at det skjedde i dag.
Jeg også.
Ofte får jeg inntrykk lenge før jeg kommer.
-Akkurat. -Jeg våknet og så ender.
-Stemmer det? -Ja.
Jeg våknet og tenkte: "Ender!"
Det er utrolig.
Da han var litt over ett år,
bodde vi her nede, rett ved vannet,
og to ender svømte rundt leilighetsbygget vårt hele tiden.
Vi pekte på dem. Derfor står benken her.
Er den til ære for ham?
-Du visste ikke det. -Nei.
Den er satt opp i hans navn.
Jeg elsker det.
Dette er også litt tilfeldig.
Det er en situasjon med et tre. Jeg ser ham si: "Plant treet.
-"Treet må plantes." -Greit.
Han sier: "Du må gjøre det." Har dere snakket om dette?
De planter trær for å hedre folk her. Jeg tenkte: "Det er egoistisk å ha to."
-Du må plante treet. -Kjære vene.
De små tingene som fungerer som påminnelser.
Det er viktig. Så…
-Du er fantastisk. -Det er et privilegium.
Jeg er glad han tok kontakt. Jeg følte ham i morges og i natt.
Jeg var overveldet over hvor grusomt det skjedde,
men jeg kunne føle styrken din.
-Og jeg… -Det betyr så mye.
Etter opplevelsen i dag håper jeg du vet at han aldri forlater deg.
-Ok. -Så takk for dette.
-Takk. -Jeg gir deg en stor klem.
Jeg er så overveldet av følelser.
Du tror aldri du får ha en samtale med barnet ditt igjen.
Samtalen med Tyler føltes som en samtale med gutten min.
Jeg kan bare forklare det som at det føltes som han var der.
Du føler deg lettere. Du vil smile litt mer.
Kontakten med sønnen min gjennom Tyler
løfter alt.
Tusen takk. Dette er helt utrolig.
-Jeg elsker deg. -Tusen takk.
-Hjertet mitt hopper. -Mitt har gjort det i hele dag.
Han danset for Tyler på dansemåten sin.
-Det lille trinnet hans? -Tyler prøvde å danse som ham.
-Helt utrolig. -Tyler sa: "Jeg kan ikke danse."
Jeg sa: "Han gjorde det for å få alle til å le."
Du skulle sett Tylers smil. Det var som om jeg smilte til Damani.
Smilet hans var så stort, og han sa at han følte smilet.
Det var dette jeg ville, og jeg vet ikke hvordan du greide det.
Det gir trøst å vite at Tyler ser ham som lykkelig.
-Ja. -Han virker lykkelig.
Jeg ville ikke definere og bygge forholdet vårt på tragedie.
Jeg vil at det skal være bygget på helbredelse og fred.
Jeg vil at vi skal bygge et liv sammen.
Et hvor vi alltid kan være der for hverandre.
Jeg vil alltid være der for deg.
Kjære vene.
Fra jeg møtte deg, visste jeg at du var kvinnen for meg.
Jeg hadde ingen tvil.
Jeg våkner hver dag og vil være sammen med deg.
-Vil du gifte deg med meg, Justine? -Ja.
Kjære vene.
Kjære vene, Tom.
Jeg kan ikke tro det.
Jeg elsker deg.
For en dag!
Jeg elsker det.
Jeg vet ikke om folk tror
at du går og legger deg og blir der til dagen etter.
Jeg er kjedelig utenfor jobben.
Ja, men lesningene krever mye av deg.
Ja. Jeg tilbringer mye tid med å slappe av under dyna.
Ja.
Jeg ryddet på rommet ditt mens du dusjet. Jeg hørte at du snakket med noen.
-Hadde jeg en samtale? -Ja, med deg selv i dusjen.
-Ikke med meg selv. -Ikke?
-Det er sånn jeg gir slipp på ting. -Ja.
-Jeg må klarne hodet. -Jeg vet det.
Jeg må gå inn i en viss bevissthet for å gjøre jobben min bra.
Jeg må gi slipp på alt annet og knytte meg til det,
hva enn "det" er.
Det vil ikke at jeg skal vite det, men det er en annen historie.
De valgte den riktige personen å gi denne gaven til.
Jeg er takknemlig for evnene. Jeg hadde ikke greid det på egen hånd.
Jeg vet det, men det føles litt som å hoppe ut av et fly
og stole på at fallskjermen åpner seg.
-De vil alltid… -Du store.
De har alltid vært fallskjermen min. Jeg mener, de… dem.
Det er en ekkel følelse.
Det er bare sånn det er. Det er spennende og morsomt.
-Alt har sin pris. -Jeg vet det.
Det er bare en del av jobben.
Jeg vet at det er slitsomt, og jeg er lei for det.
Jeg ser det i ansiktet ditt.
-Jeg kan… -Det går bra.
-Ok. -Det går veldig bra.
Dette er ikke nytt for meg. Det er ikke min første rodeo.
DAGEN ETTER SENDTE PRODUSENTENE EN MELDING TIL TYLER FRA TOM OG JUSTINE.
-Dette er Tom og Justine. -Jeg trenger briller. Få se.
Jeg møtte dem aldri.
-Jeg sa "hei" til ham. -Vi ser på.
-Hei, Tyler! -Hei, Tyler!
Jeg dekomprimerer ennå.
Det er så utrolig at jeg møtte deg og hadde en fantastisk lesning.
-Jeg er takknemlig. En spennende nyhet. -Store nyheter!
Dette skjedde etter lesningen.
Du store.
-Takket være deg. Vi er så takknemlige. -Takk.
Og en stor klem til moren din. Vi ville gi dere begge en stor klem.
Tusen takk. Ha det!
Jeg skulle gjerne ha møtt henne.
Det er så søtt.
-Så fantastisk. -Jeg kommer til å gråte som Kim.
-Så søtt. -Jøss.
-Jeg elsker New Orleans. -Jeg også.
-Det har fått en ny betydning for meg. -Ja.
Jeg er i New Orleans.
Jeg håper på en avklaring om familiehistorien min.
Jeg ser sliten ut i dag, for jeg er det.
-Det har vært en tung uke. -Ja.
Det var vært mye emosjonelt stress hver eneste dag.
Jeg har møtt veggen med researchen til tante Mary og Clint.
Vi har ikke fått solide svar i like stor grad som tidslinjen.
Det er ekstremt frustrerende,
særlig med tanke på at situasjonen min er unik.
Evnen min er unik. Det er tøft for medier.
Man forventer at vi har svarene, men jeg har ikke det. Jeg trenger hjelp.
Hyggelig. Jeg heter Tyler.
-Hyggelig. Jeg gleder meg! -Hyggelig.
-Tusen takk. -Hei.
Jeg ringte Pamela Slaton, en etterforskende genealog.
Hun er ekspert på DNA-analyse og familiesporing.
Hvis noen kan finne bitene vi mangler, er det henne.
Dette er nytt territorium for meg, så vi setter pris på det.
-Du skal få høre hvorfor vi er her. -Ja.
Mora mi, for tre år siden, via en 23andMe-prøve,
at hun ble tatt som baby.
Foreldrene hennes var ikke foreldrene hennes.
-De løy. -Dere hadde ingen mistanker?
-Ingen mistanker. Aldri. -Du tar en test som alle andre.
Du tenker: "Jeg får nasjonalitetene mine. Det blir så bra."
Plutselig får du ditt livs største sjokk.
-Nettopp. -Det skjer så ofte, du aner ikke.
Det er en unik situasjon. Kvinnen jeg trodde var bestemor,
hun het Stella,
ble dømt for to drap.
Hun var involvert i flere dødsfall på en eller annen måte.
Hun satt i fengsel i over 30 år.
-Kan jeg stoppe deg der? -Ja.
Du har gitt meg mye informasjon.
-Det er mye. -Greit. Din biologiske bestemor.
Ga hun moren din til Stella?
Ja, men vi vet ikke hvorfor.
Så da tanten din, din mors halvsøster,
kontaktet moren din, hva sier hun at skjedde?
Vi vet at mamma ble født i New Orleans.
Tanten min har gjort litt research,
og fant ut at det var ting på gang på sykehuset da mamma ble født.
Tror du Stella var involvert i det?
-Det er det vi vil finne ut. -I tillegg?
Hun må ha fått hjelp.
Mammas fødselsattest er forfalsket. Ting på den var endret.
Fødselsattesten skrives ut på sykehuset.
-Ja. -Du føder, og de kommer.
De tar informasjonen og utsteder sertifikatet.
Jeg vil gjerne se din mors originale fødselsattest,
men jeg antar at den er borte.
Det er den vi har manglet.
Hvis vi finner fødselsattesten
og den har Stellas navn, vil det gjenspeile sannheten
om at bestemor ikke kunne ta vare på mamma
og at hun var desperat.
Og en person utnyttet den posisjonen.
Jeg har et annet spørsmål. Hvem er den biologiske bestefaren?
Den biologiske bestefaren? Det var bare en engangsgreie.
Alt du finner om faren vil være nyttig.
-Har jeg lov til å snoke? -Selvsagt.
Ja. Absolutt.
-Ja? -Absolutt, ja.
Dette er mye og det er innviklet,
og vi setter pris på alle svar du kan finne.
Jeg vet hvordan det føles å ville ha svar og en avslutning,
og å ville vite hvor du kommer fra.
Vi har en vane.
-Jeg er adoptert. Jeg skjønner. -Ja.
Man undertrykker informasjon
-og ting som er sårende. -Klart det.
Så beholder vi en modig front og ansikt,
-og later som om alt er greit. -Ja.
Det kan påvirke noen dypt.
Spørsmålet vårt nå er, hva er neste steg?
Først må vi finne ut om Stella virkelig er Stella.
Jeg vil også prøve å få tak i den originale fødselsattesten.
Så skal jeg undersøke litt om farens familie.
Det er supert.
Jeg kan ikke garantere noe.
Jeg garanterer aldri at jeg vil lykkes,
men jeg garanterer at jeg aldri gir opp.
Det var så rart. Jeg våknet klokka to på natta.
En skygge stengte for lyset som kom utenfra.
-Det ble mørkt. -Var du våken?
Jeg var våken. Så skjønte jeg at jeg var i 11. etasje.
Du gir meg frysninger.
Det betyr at det var på rommet mitt og gikk forbi vinduet.
Jeg sa til den: "Hallo. Jeg håper du har det bra.
Jeg trenger søvn."
Så ble det iskaldt i rommet.
-Ikke fra klimaanlegget. Iskaldt. -Du tuller.
Jeg fikk frysninger og sa:
"Jeg gjemmer meg under teppet. Fint om du går."
-Jeg gjemte meg under teppet. -Du tuller.
Det var ekkelt. "Vi gjør ikke dette nå. Jeg har fri."
Det er så ekkelt.
Hyggelig å treffe dere.
-Kom inn. -Fint å være her.
Det er det vakreste uteområdet jeg har sett.
Tusen takk.
Det er kaldt her. Jeg trenger et pledd.
Det er kjølig, så jeg tok med en jakke.
-Uvanlig på denne tiden av året. -Ja.
Det er sørstatene.
Takk for at jeg fikk komme. Jeg gleder meg til å se hva jeg mottar.
-Har du en gjenstand? -Ja.
-Legg den på bordet. -Greit.
Jeg skal rable litt.
Så vi har det.
Vi får se hvor det leder,
for jeg har et par personer som slår meg som interessante.
Greit.
Jeg får en Løven-referanse, og det betyr en av to ting.
Noen er født i Løven, eller så er det en Leonard.
-Herregud. -Hvem er Leonard?
-Stemmer det? -Ja. Mener du det?
Ja.
Det er bestefaren min.
Han sier: "Ikke glem meg", som jeg oppfatter det.
-Vi glemmer deg ikke. -Ja. Han er her.
Han er viktig, så…
Det er mye her. Jeg fortsetter.
-Han var søt. -Ja.
Når jeg ser ham.
Du vet når folk mister håret og blir skallet?
Likevel later de som de kammer håret.
-De gjør sånn. -Ja.
Han tuller med det. "Fyldige lokker!"
Han er helt skallet.
-Eller nesten helt skallet. -Kjære vene.
Han hadde skikkelig hentehår.
-"Jeg bruker det jeg har." -Ja.
-Han vet det selv, og det er morsomt. -Ok.
Jeg skal holde i denne, nå som vi har kontakt.
Og se om jeg mottar noe.
Greit.
Jeg legger ned gjenstanden.
Jeg må fremheve en yngre person.
Det er en mann.
Han gir meg følelsen av at han er samtidig,
og det betyr noen fra samme generasjon.
-Hjertet hamrer. -Det går bra.
Han viser meg briller.
Briller man har på. "Hva? Briller."
Det er bare en morsom ting som slår meg.
Han vil ikke at jeg skal være for alvorlig.
Han gir meg sorgløse følelser.
Han vil at det skal være fokuset, ikke tristheten rundt bortgangen hans.
Han slår meg som en person som kom inn i et rom
og hadde en unektelig tilstedeværelse.
Du kunne ikke overse ham,
men han ville ikke bli lagt merke til.
Han var 190 cm.
-Man legger merke til ham. -En høy mann.
"Jeg vil heller være flue på veggen."
-Nettopp. -Så søtt.
Jeg rabler litt.
Greit.
Det er en referanse der.
Greit. Når han kommer inn, føles det som om
han levde et solid liv den tiden han hadde igjen,
men livet tok slutt for tidlig.
Dette føles veldig tragisk.
Han får meg til å snakke om Valentinsdag-greia.
Jeg vet ikke hvorfor, men det var vanskelig for noen.
Det var rundt tiden han døde.
Akkurat. Ja.
Det føles som: "Jeg er her, så er jeg borte."
Det er ikke rom for forverring.
-Absolutt ikke. -Jeg føler at hjertet stopper.
Det er alt han gir meg om det.
-Ja. -Det er noe rart.
Måten det oppfattes på.
Når folk hørte det, sa de: "Seriøst? Er vi sikre? Kan vi dobbeltsjekke?"
-Som… -Det var reaksjonen min.
Jeg sa: "Er du sikker? Hva?"
Han var 33 år.
Han tar opp… Det er så rart.
Jeg prøver å finne ut hvordan han døde. Det var veldig spesifikt.
-Ja. -Jeg er ikke så kjent med det.
Jeg håpet på å få svar på det.
-Kan jeg snakke om det? -Ja.
Vi vet at han hadde jobbet hele dagen.
Han traff kona si på en bar. Han tok et par drinker.
-Ikke noe som ville gjøre ham syk. -Greit.
I det hele tatt. Han var på parkeringsplassen.
Så besvimte han bare.
Han falt ned på knærne.
-Så falt han bakover. -Ja.
-Han slo bakhodet. -Akkurat.
De sa at det var fordi han slo bakhodet og fikk hjerneblødning.
Han kunne ikke ha truffet bakken så hardt.
Ikke sant. Hvis du står på knærne…
-Ja. -Ja.
Det er ikke det jeg mottar rundt dødsårsaken hans.
Det minner meg om folk som får lungeemboli, slag eller hjerteinfarkt.
Han ga meg en følelse av et innvendig støt.
-Så føler jeg at hjertet stopper. -Jøss.
Noe må ha foregått innvendig.
De gjennomførte en obduksjon. Vi vet at han hadde forstørret hjerte.
-Ok. -Det var ingen tegn til hjerteinfarkt.
-Eller noe sånt. -Ja.
-Han led ikke. -Greit.
Han oppfattes som munter, glad og jovial.
Min tolkning er
at det kan ha vært hjerneblødningen og hjerteproblemet.
De to tingene kan ha ført til dette,
men jeg tror at hjertet er svaret.
-Sånn som jeg oppfatter det. -Ok.
Hjertet var vakkert i sinnet, men organet var dårlig.
Vi har hjerteproblemer i familien.
-Det gir mening. -Nettopp.
Hvem var dette for deg? Hva het han?
Broren min, Brian.
Brian var litt rar, morsom.
Veldig høy.
Kallenavnet hans var "String Bean".
Vi sto ikke hverandre så nær siden jeg var fem år yngre.
Jeg ville gjerne det,
men på grunn av aldersforskjellen skjedde det ikke, selv om jeg ville det.
Så døde han plutselig.
Vi fikk aldri den gode kontakten.
Jeg ville stå ham nærmere. Det var vanskelig.
Akkurat. Han nevner moren deres.
Ja. Han har noe til henne.
Han snakker også om pappa.
Lever pappa?
-Ja. -Han er her ennå.
-Begge foreldrene mine er i live. -Ja.
Skal vi se. Jeg prøver å finne ut hva dette er.
Jeg prøver å håndtere dette.
Noen på den andre siden hjalp til
med å finne ut noe for moren din.
Jeg prøver å finne ut hva det er.
-Det er noen som har gått bort. -Ok.
De hjalp moren din med å forstå noe.
Det er vagt, men jeg må fortsette, for det blir mer og mer spesifikt.
Skal vi se.
Det er så mange her at det er vanskelig.
Det er moren din.
Jeg lurer på om det er noe relatert til oppveksten hennes.
Sånn som jeg oppfatter det.
Det er ikke bare oppveksten.
-Herregud. -Dette er noe stort.
Hvis det stemmer. Vi har fulgt min mors reise.
-Jaså? -Og det er noe lignende.
Ikke helt det samme, men det likner,
med en oppdagelse, en bevissthet og en konklusjon.
Noen på den andre siden prøvde å få dette til å skje.
Prøvde de å få det til å skje?
De fikk hendelser til å skje, slik at moren din kunne få dette.
-Gir det mening? -Ja. Dette er utrolig!
Herregud.
Tekst: Mari Hegstad Rowland