A NETFLIX SOROZATA
Valaki elég nehéz érzelmi helyzetbe került,
mielőtt elhunyt, a családban történt változás miatt.
- Ezt el kell magyaráznom, mert… - Borsózik a hátam.
Mintha valaki szakított volna,
gyerekfelügyeletért harcol,
aztán pedig meghal. Ez az érzés jön át.
Kiről lenne szó?
Semmi baj.
- Ő az apukám. - Az édesapád, igen.
7 . FEJEZET ÉLETRE SZÓLÓ SOKK
Hány éves volt, amikor meghalt?
- A harmincas éveiben járt. - Igen, 34.
Igen. Úgy érzem, ma fontos beszélnünk róla.
Nagy dologról van szó.
Akkoriban volt egy barátnője, és arra készült, hogy elhagyja.
Egyik napról a másikra.
Apánk sosem jött el értünk a suliba.
- Igen. - A halála előtti napon viszont igen.
Azt mondta, elmegy egy időre, de majd visszajön.
Aztán másnap meghalt.
Igen.
Fiatalon vesztettem el apámat,
és úgy éreztem, elvesztettem az apafigurát az életemben.
Még most sem tudok borotválkozni.
Ilyen apróságok, mint megtanulni borotválkozni és vezetni.
Magamtól tanultam meg vezetni.
Ha apám ott lett volna, minden más lenne.
Lett volna egy apafigura mellettem, akire úgy vágytam.
Rendben, akkor folytatom.
Apa.
Lenne vele kapcsolatban bármi kérdésetek,
például a haláláról?
Bármi megoldatlan dolog, amiben segíthetek?
Lenne hozzá egy fontos kérdésem.
Úgy négy éve történt.
- Elmondtam anyának, hogy meleg vagyok. - Klassz!
- A családomnak. - Igen.
A kérdés mindig ott volt bennem, mert ezzel küzdöttem
egész életemben.
Hatéves koromban volt apámnak egy megjegyzése.
Nem tudom, hogy rajtakapott valamin,
vagy mondtam valamit.
De emlékszem, hogy azt mondta,
tudja, hogy felnőttként másképp fogok élni.
- De még egyszer ezt nem akarja látni. - Igen.
És szeretném tudni, mit érez…
- Igen. - …most.
Rendben.
Feketének és melegnek lenni egy alabamai kisvárosban
még mindig szégyellnivaló.
Nem voltam elég magabiztos ahhoz,
hogy feltárjam azt, aki valójában vagyok.
A családomnak 23 évesen elmondtam, hogy meleg vagyok,
és mindig kíváncsi voltam, apám mit gondol erről.
Hogy zavarja-e.
Sosem nézte jó szemmel az ilyesmit.
És ez mindig ott motoszkál a fejemben,
hogy „Mi van, ha?”
Jól van.
Kérek egy percet. Úgy tűnik, témát vált.
Rendben. Értem.
Most rálátást kapok a halálára, ami nem könnyű.
Az az érdekes, hogy számára az egész egy szempillantás alatt történt.
Nagyon érdekes. Egy szempillantás alatt.
Nem tudom, miért, de ezt hajtogatja.
„Itt vagyok, aztán nem.”
Akiknél rákot diagnosztizálnak,
ők sokáig szenvednek. De ő nem.
- Ez gyors volt. - Igen.
Én úgy érzem, egy szempillantás volt.
Egyik nap még itt vagyok, másik nap már nem. Olyan az egész,
mint az ostorcsapás-sérülés. Így tudnám leírni.
Mintha egy külső erő érné a testemet,
ami szinte megállít.
És egyfajta rezgést okoz a testemben.
Fura dolog ezt mondani, és remélem, nem…
- Azt hiszem, értem. - Ez…
Apukám autóbalesetben halt meg.
- Értem. - Úgy kötötte be magát…
- Igen. - …hogy az övet hátra tette.
- Igen. - És…
Frontális ütközés történt, és a műszerfal a mellkasába nyomódott.
- Igen. Sajnálom. - És összezúzta a tüdejét.
Így vesztette el az életét.
- A biztonsági öv miatt. - Értem.
A balesetben összezúzta a mellkasát.
Sajnálom, hogy ez történt veletek.
Nagyon hirtelen történt,
de azt mondja, hogy nem fájt neki, nem szenvedett.
Sok mindent mutat nekem. Most folytatom.
Van egy fura dolog abban, hogy az ember nem gyászolhat azonnal.
- Nem. - Nem vagy képes rá.
Erősnek kellett lenned másokért.
- Ez elég nagy dolog. - Igen.
- Ezt tiszteli, ami fontos. - Ez aranyos.
Igen. Folytatom, mert sok mondanivalója van.
Érdekes, mert nem te vagy az egyetlen meleg családtag.
- Jó észben tartani. - Igazad van.
Ezt kihangsúlyozza. Tudja, hogy nem csak egy van.
Úgy érzem, hogy támogat benne.
Igen. Nagyon pozitív, mert nem vagy egyedül.
Megdicsér azért, ahogy a helyzetet kezeled.
Büszke arra, ahogy az életedet irányítod.
Egy olyan érzést közvetít,
hogy örül, hogy te vagy a fia.
Egy megtiszteltetés volt számára,
és ez egy gyönyörű dolog. Tehát…
A szeánsz után, most, hogy apám megjelent,
és azt mondta, büszke rám,
úgy érzem, végre önmagam lehetek.
Fekete meleg szivárvány, meg minden.
Olyan megkönnyebbülés!
- Jól van. Szia! Köszönöm. - Sziasztok!
Nagyon örülök, hogy eljöttem. Újra megtenném.
Bárcsak lenne egy mini Tyler a zsebemben, és bármikor elővehetném!
Igen.
Hogy ment?
Remek volt. Nagyon felemelő. És…
- Igen. - Milyen cuki férfiak!
Nagyon durva volt.
Nagyon durva.
Ez király!
Az ilyen dolgok igazán megnyugtatóak.
- Igen. - Hogy hallhatják.
BENICIA KALIFORNIA
- Ma reggel láttam pár kacsát. - Tényleg?
Mondom: „Jól van.”
- Milyen vicces. - Kiskacsák.
Hogy érzed magad?
Megvagyok. Nehéz éjszakám volt. Pánikrohamom volt.
Inkább ilyen megérzésszerű volt.
- Mintha elvennék az életét valakitől. - Mondd el!
Ez egy ritka érzés.
Meddig tartott a pánikroham?
Körülbelül három órán át. Nagyon erős volt.
Hűha!
Pánikroham közben úgy érzem, nem kapok levegőt.
Szorongok. Mintha a világ összeomlana körülöttem.
Általában ez egy nagy veszteséget vetít előre,
aminek a mélyére kell ásnom.
- Firkálgatok egy kicsit. - Nyugodtan. Én csendben leszek.
Hát, ez elég ritka.
- Ritka? Azt mondtad? - Igen.
Okostojás.
Csak viccelek.
Firkálj csak, meg sem szólalok!
Nézd ezt a kis házat!
- Nem tudok odanézni. - Ja, bocs.
- Koncentrálok. - Jól van.
- Meg sem szólalok. Bocs. - Rendben.
Ez egyenesen megy. De mi… Nekik is meg kell állniuk. Jó.
Mi a mai program?
Egy hozzám közel álló személyről van szó.
- Remek. Mesés! - Nagy rajongód.
És annyit elmondok, hogy az illető, akiben olvasni fogsz,
nem tudja, hogy itt vagy.
- Hűha! Te jó ég! - Meglepetés lesz.
- Micsoda meglepetés. Izgi. - Igen. És nagy rajongó.
- Nagyon klassz lesz. - Helló!
De aranyos!
Meglepetés!
- Megölelhetlek? - Szabad?
Igen, persze.
Tyler vagyok.
Tudom.
Csak miattad vagyok jól.
Ó, te drága! Te jó ég!
Justine-nal egy konferencián találkoztunk.
Egy zenei konferencián.
Amikor megláttam, felkiáltottam: „Te jó ég!”
Olyasmit éreztem, amit azelőtt soha.
Mintha ezer éve ismertem volna.
Ahogy megláttam, tudtam, hogy életünk végéig
kapcsolatban leszünk.
Beszélgettünk a jövőről, gyűrűket nézegettem,
de nem tudtam, ő akarja-e.
Aztán a történtek után
azt mondtam: „Most nem alkalmas.”
És félretettem.
Fogalmam sem volt, hova jövök.
Azt hittem, benne fogok olvasni, de nem.
- Sajnálom! - Semmi baj.
Micsoda meglepetés!
Megértem. Minden rendben.
Elhelyezkedünk, és majd megoldjuk.
Tessék! Hoztam pár dolgot a szeánszhoz.
Izgatottan várom.
- Nagyon köszönök mindent! - Nincs mit.
- Köszönöm. - Szívesen.
- Később találkozunk. Szia! - Szia!
- Nagyon örvendek! - Én is.
A következő lesz. Firkálni fogok.
- Látom, vannak tárgyaid. - Igen.
- Hasznosak lesznek. - Rendben.
- Megfogom őket. - Jó.
Aztán majd kiderül, mi jön át.
- Rendben. - Meglátjuk. Rendben?
- Most akkor… - Rendben.
- Vegye elő! - Oké.
Hadd fogjam meg! Köszönöm.
Rendben.
Ki lehet ő?
Tegnap este egy fiatal személyt láttam, aki elhunyt.
Ideje korán. Egy fiatal férfi az, akit ki kell emelnem.
- Stimmel? - Igen.
Rendben.
Amikor meghalt, még sok minden várt volna rá.
Izgalmas dolgok
az elkövetkező hetekben, hónapokban.
De szeretné, ha tudnád,
hogy úgy érzi, élete csúcspontján távozott.
Én azt látom, hogy…
Az illető tele van élettel.
Folyton az az érzés önt el,
hogy mosolyognom kell, amikor rá gondolok.
Azt mutatja… De fura!
Bolondozik. Lássuk! Meg akar nevettetni.
- Vicces! - Jobban megnézem, mi ez.
Csak azt csinálja…
Milyen vicces!
Nem tudom, volt-e egy kis tánca…
- Vagy… - Igen.
Csak úgy tudom leírni…
Nehéz ezt átadni, de azt akarja, hogy
rázzam magam.
Borzasztóan táncolok, szóval ez nem megy.
De viccesnek látom.
- Ismerős? - Igen.
Megnevettet.
Oké, lássuk!
Galambokat látok, amiket elengednek. Ez fura.
- Itt csináltuk. - Ne!
Látom a galambokat, ahogy elrepülnek.
Sok izgalmat látok ezzel kapcsolatban.
Igen.
Jól van. Mutat valamit:
„A világ legjobb anyukája.” Aranyos.
Amit a gyerekek elsőben vagy másodikban készítenek.
Ezt a feliratot mutatja nekem.
Nagyon vicces.
Ez nagyon kedves.
Ő volt a fiad?
Hogy hívták? Hány éves volt, és…
Szívesen elmondom. A neve Damani Elijah Chadly.
És 17 éves volt.
Ő az egyetlen fiam.
Elég fiatal anyuka voltam mai mércével.
Másodéves a főiskolán.
Mindent rád hárít,
és azt mondja, te csináld meg.
Ez nagyon érdekes.
- Az apa nem volt veled? - Egyedülálló voltam.
Értem. Rendben.
Én és ez a kisfiú mindent együtt csináltunk.
Mindenhova lelkesen és örömmel mentünk.
Énekeltünk, táncoltunk, nevettünk.
Mindig nevettünk.
Rövid ideig tartott, de sok mindent átéltünk.
Három emberre hivatkozik.
Próbálom megfejteni. A halálával kapcsolatos.
Egyik volt a három közül, vagy még hárman voltak.
- Te… - Válaszolhatok?
- Kérlek! - Három közül egy.
Oké, értem.
Ahogy én látom,
született egy döntés,
amit valaki az utolsó pillanatban hozott.
És emiatt bűntudata van az illetőnek.
Az volt a döntése, hogy elmegy aznap este.
Nem kellett volna. Másnap iskola volt.
Nagyon sajnálom.
Ő is tudja, hogy nem kellett volna.
Igen, az egész tragikus és…
Ez nagyon furcsa.
Katt. Egyfolytában egy kattanó hangot hallok.
Folyamatosan jön.
Katt.
Katt. Próbálom megfejteni, mit jelenthet ez a hang.
Egy biztonsági övet látok, és hogy ki akar szállni a kocsiból,
és próbálok rájönni, hogy mi ez.
Azt érzem,
hogy rajtam az öv,
de próbálom kikapcsolni, és aztán történik valami.
Nagyon furcsa.
Nem akarok belemenni a részletekbe.
De egy autóban ült, amikor…
- meghalt? Értem. - Az anyósülésen.
Azt mondja, hogy el akart menni?
Azt érzem, hogy próbálom
kikapcsolni.
Aztán úgy érzem, történik valami. Szóval…
Azt mondja, hogy ez elvonta a figyelmét.
De nem mutat fájdalmat.
Semmilyen fájdalmat nem érzek ezzel kapcsolatosan.
Ha nem túl fájdalmas,
elmondanád, mi vezetett a halálához?
- Nehéz erről beszélnem. - Igen.
A fiam akkor volt végzős a középiskolában,
zenélt, jól teljesített mindenben.
Egy barátjával volt.
És azt csinálták, amit a többi kamasz.
Elment egy este, amikor nem szabadott volna.
És nem jött haza.
Meggyilkolták.
Egy kocsiban.
És haza kellett volna jönnie.
A rendőrség szerint a két fiú találkozott valakivel,
és némi nézeteltérés történt köztük,
ami arra késztette ezt az illetőt,
hogy lelője a fiamat és a barátját.
Bárcsak megölelhetném! Imádtam, mikor megölelt.
Igen.
Csak biztonságban akarod tudni a gyerekeidet.
Nincs rosszabb annál, mint amikor erre nem vagyunk képesek.
Igen, érthető.
Igen. Köszönöm, hogy elmondtad.
Ez elképzelhetetlen.
Csak próbál megölelni. Aranyos. Tetszik.
- Látod, hogy meg akar ölelni? - Egy képet mutat.
Az az érdekes, hogy hátulról jön.
Mintha hátulról akarna megölelni.
Olyan aranyos.
Olyan édes.
Szeretlek!
Örülök, hogy megtörtént. Boldoggá tesz.
Engem is.
Fura volt. Gyakran kapok benyomásokat, még mielőtt megjelennék.
- Igen. - Felébredtem.
És kiskacsákat láttam.
- Van ennek jelentősége? - Ó, igen.
Vicces volt. Felébredtem, és mondtam: „Kiskacsák!”
Ez hihetetlen!
Amikor alig múlt egyéves,
itt laktunk a vízparton,
és mindig két kacsa úszkált a lakóépület mellett.
Mindig megnéztük őket, ezért van itt ez a pad.
Ez neki állít emléket?
- Ezt nem is tudtad? - Nem.
- Nem tudtam. - Neki szentelték.
Klassz!
Ez is furának tűnhet.
De lesz szó valamilyen fáról.
Mintha azt mondaná: „Ültess egy fát!”
- „Ültess fát! Meg kell csinálni." - Értem.
„Csináld meg rendesen!”
Beszéltetek ilyesmiről?
Fákat is ültetnek az emberek emlékére.
Arra gondoltam: „Kettő nem lehet, az önzőség!”
- Ültetned kell egy fát. - Te jó ég!
Minden apróság fontos, ami rá emlékeztet.
És ez fontos. Szóval…
Elképesztő vagy.
Nekem a megtiszteltetés.
Örülök, hogy átjött hozzád.
Igen. Őszintén szólva ma reggel és tegnap este is éreztem őt.
Megterhelő volt, mert borzalmas, ami történt,
de ugyanakkor éreztem a belőled áradó erőt.
- És tényleg… - Ez sokat jelent.
Remélem, hogy úgy mész ma el innen,
hogy tudod, ő sosem fog téged elhagyni.
- Jól van. - Köszönök mindent.
- Köszönöm. - Megölellek.
Annyira érzelemdús volt.
Azt hiszed, soha többé nem fogsz beszélgetni a gyerekeddel.
A Tylerrel való beszélgetés közben
úgy éreztem, a fiammal beszélek.
Mintha ő is ott lett volna, és nem tudom, hogy magyarázzam el.
Könnyebbnek érzed magad.
Kicsit többet mosolyogsz.
A fiammal beszélni Tyleren keresztül
mindent jobbá tesz.
Köszönöm szépen! Hihetetlen, hogy ezt tetted.
Szeretlek!
Nagyon köszönöm!
Úgy ver a szívem.
Tudom. Az enyém egész nap így vert.
Táncolt Tylernek úgy, ahogy szokott.
- Az a kis rázás? - Tyler próbálta utánozni.
- Ez szuper! - De azt mondta, nem tud táncolni.
Erre mondtam, hogy így nevettetett meg mindenkit.
Látnod kellett volna Tylert mosolyogni. Mintha Damanira mosolyogtam volna.
Mert a mosolya olyan nagy volt, és Tyler ezt is érezte.
Ez minden, amire vágytam. Nem tudom, hogy csináltad.
Megnyugodtam, hogy Tyler boldognak látja.
- Igen. - Boldognak tűnik.
Nem akartam, hogy a kapcsolatunkat egy tragédiára építsük.
Hanem inkább a gyógyulásra és békességre.
Szeretném, ha közös életet építenénk.
Hogy mindig ott lehessünk egymásnak.
Rám mindig számíthatsz.
Te jó ég!
Amióta megismertelek,
tudom, hogy te vagy az igazi.
Sosem kételkedtem benne.
Minden reggel felébredek, és csak veled akarok lenni.
Leszel a feleségem, Justine?
Igen.
Uramisten!
Istenem, Tom!
Ezt nem hiszem el.
Annyira szeretlek!
Micsoda nap!
Imádom!
Nem tudom, elhiszik-e az emberek,
hogy az egész napot ágyban töltöd.
Nagyon unalmas vagyok a munkámon kívül.
Tudom, de sokat kivesz belőled egy szeánsz.
Igen. Sok időt töltök egy helyben, a paplan alatt.
Igen.
Amikor zuhanyoztál, kitakarítottam a szobádat.
Hallottam, hogy beszélsz valakivel.
Beszélgettem?
Igen. A zuhany alatt, magaddal.
- Nem magammal. Hanem… - Tényleg?
- Így engedem el a dolgokat. - Igen.
- Ki kell tisztítanom a fejem. - Tudom.
Egy bizonyos tudatállapotba kell kerülnöm,
hogy hatékonyan végezhessem a munkámat.
Vagyis mindentől meg kell szabadulnom,
hogy kapcsolatba léphessek azzal,
bármi is legyen az.
Úgy tűnik, nem akarja, hogy tudjam, de ez egy másik történet.
Nos, bármi is ez, szerintem jó embert választottak ki erre a feladatra.
Hálás vagyok, hogy van ez az adottságom, tudod.
Egyedül nem lennék képes rá.
Jól tudom,
de kicsit olyan, mintha kiugranék a repülőből,
és abban bíznék, hogy kinyílik az ejtőernyő.
- Mert mindig… - Ó, istenem!
Mert úgymond mindig ők az ejtőernyőim.
Mármint… azok.
Nagyon szar érzés.
Így is lehet mondani. Szerintem üdítő és szórakoztató.
- De ennek ára van. - Tudom.
Ez is a munkával jár.
Tudom, hogy megvisel, és nagyon sajnálom.
Látom a kis arcodon.
- Én… - Tényleg jól vagyok.
- Rendben. - Nagyon jól.
Ez számomra nem újdonság.
Nem most kezdtem.
MÁSNAP REGGEL A PRODUCEREK ÁTKÜLDTÉK TYLERNEK JUSTINE ÉS TOM ÜZENETÉT.
- Tom és Justine. - Kell a szemüvegem. Hadd lássam!
Nem találkozhattam velük.
- Tomnak köszöntem, de ennyi. - Nézzük meg!
Szia, Tyler!
Még mindig nem tértem magamhoz.
Alig hiszem el, hogy találkoztunk, és ilyen szuper volt a szeánsz.
- Hálás vagyok. Egy izgalmas hírünk van. - Nagy hír!
A szeánsz után ez történt.
Istenem!
- Miattad. Nagyon hálásak vagyunk. - Köszönjük.
És nagy ölelés anyukádnak. Nagy ölelés mindkettőtöknek.
Köszönjük szépen! Sziasztok!
De aranyos! Szívesen megismertem volna.
Ez nagyon kedves.
- Ez fantasztikus. Istenem! - Úgy fogok sírni, mint Kim.
- Ez annyira kedves. - Hűha!
NEW ORLEANS LOUISIANA
- Nagyon szeretem New Orleanst. - Én is.
- Nekem teljesen új értelmet adott. - Igen.
New Orleansban vagyok.
Szeretnék többet megtudni a családom múltjáról.
Fáradtnak tűnök, mert az is vagyok.
- Sok mindent átéltél a héten. - Igen.
Minden nap valami érzelmi stressz ért.
Falba ütköztünk a Mary néni és Clint által végzett kutatással.
BOURBON ÚT
Nem kaptunk konkrét válaszokat, és a dolgok időrendje sem tisztázott.
Ez nagyon frusztráló.
Főleg, hogy nagyon egyedi a helyzetem.
A képességem nagyon egyedi. Nehéz a médiumoknak.
Tőlünk várják a válaszokat. De nem megy. Segítségre van szükségem.
Nagyon örülök. Tyler vagyok.
- Örvendek! Úgy izgulok! - Örvendek!
- Köszönöm! - Helló!
Úgy döntöttem, felhívom Pamela Slaton genealógust.
A DNS-elemzés és a családfa-kutatás szakértője.
Ha valaki képes felkutatni a hiányzó darabokat, az ő.
Ez új terület számomra, ezért nagyon hálásak vagyunk.
- Elmondom, miért vagyunk itt. - Rendben.
Édesanyám három évvel ezelőtt egy házi DNS-teszt segítségével
rájött, hogy kisbabaként elvitték.
A szülei nem az igazi a szülei.
- Hazudtak neki. - DNS? Tehát, sosem gyanakodott?
- Nem sejtette. Soha. - Megcsináltátok a tesztet, mint bárki.
Hogy megtudjátok a nemzetiségeteket.
„Ez fantasztikus lesz.”
Aztán hirtelen sokkot kaptatok.
- Pontosan. Elhiszem. - El se hinnéd, milyen sűrűn előfordul.
Különleges helyzetben vagyunk.
A nőt, akit a nagymamámnak hittem,
és Stellának hívták,
elítélték kettős gyilkosságért.
Így vagy úgy, több ember halálában is részt vett.
Több mint 30 évet ült börtönben.
- Lassíthatnánk egy kicsit? - Tudom.
Mert ez túl sok információ.
- Túl sok. - Jó, rendben. Az igazi nagymama.
Odaadta anyukádat Stellának?
Igen, de nem tudjuk, miért.
Amikor a nénikéd, anyukád féltestvére
felhívta anyukádat, mit mondott, mi történt?
Tudjuk, hogy anya New Orleansban született.
A nénikém utánanézett a dolgoknak,
és kiderítette, hogy a kórházban sok minden történt,
amikor anyukám született.
Szerinted köze van Stellának ehhez?
- Ezt próbáljuk kideríteni. - Úgy egyébként?
Szerintem volt segítsége.
Anyám anyakönyvi kivonatát meghamisították.
Átírtak rajta dolgokat.
A születési anyakönyvi kivonatot a kórházban állítják ki.
- Igen. - Megszülsz, és jönnek.
Megszerzik az információt, és a tanúsítványt kiállítják.
Szeretném látni az anyukád eredeti anyakönyvi kivonatát,
ami gondolom, eltűnt.
Abban lesz a hiányzó válasz.
Ha az eredeti anyakönyvi kivonat előkerül,
és azon rajta lesz Stella neve,
akkor az az igazság,
hogy a nagymamám nem tudott gondoskodni anyámról,
és kétségbeesett helyzetben volt.
És ezt a helyzetet használta ki.
Van egy másik kérdésem, valami másról.
Ki az igazi nagyapád?
Ez lényegében egy egyéjszakás kaland volt.
Bármi hasznos lehet, ami az apai ágról kiderül.
- Megengeded, hogy utánanézzek? - Persze.
Igen. Hogyne.
- Igen? - Persze, igen.
Ez egy bonyolult ügy,
és bármilyen válaszért hálásak lennénk.
Tudom, mit jelent válaszokat és lezárást kapni.
és megtudni, honnan származunk.
Van egy szokásunk.
- Örökbe fogadtak, megértem. - Igen.
Szokásunk elnyomni információkat.
- Elnyomni a fájdalmas dolgokat. - Igen.
És felvesszük a bátorság álarcát.
- Úgy teszünk, mintha minden jó lenne. - Igen.
De ez az embert mélyen érintheti.
Lényegében az a kérdésünk, hogy mi a következő lépés.
Oké. Először is, derítsük ki,
hogy Stella tényleg Stella-e!
Megpróbálom megszerezni az eredeti anyakönyvi kivonatot.
Majd egy kicsit utánajárok az apai ágnak.
Az nagyszerű lenne.
Nem garantálhatok semmit.
Sosem ígérek az ügyfeleimnek sikert,
csak annyit, hogy nem adom fel.
ATLANTA GEORGIA
Nagyon fura volt. Hajnali kettő körül felébredtem.
Egy magas árnyék megakadályozta a kinti fény beáramlását.
- Egy pillanatra sötét lett. - Ébren voltál?
Ébren voltam. Aztán rájöttem, hogy 11 emelet magasan vagyok.
A frászt hozod rám.
Vagyis valaki volt a szobámban,
és elsétált az ablak előtt.
Úgyhogy azt mondtam neki: „Helló! Szia! Remélem, jól vagy.”
„Pihennem kéne.”
Aztán észrevehetően hideg lett a szobában.
- Nem a klíma miatt. Fagyos hideg. - Na ne!
Kirázott a hideg.
„Bebújok a takaró alá. Örülnék, ha elmennél.”
- A takaró alá bújtam. - Istenem! Ne már!
A frászt kaptam. Mondom: „Most ne csináljuk ezt!”
„Most nem dolgozom.”
Ez nagyon hátborzongató.
Nagyon örvendek!
- Gyere be! - Köszönöm.
Ilyen szépen rendezett kertet még nem is láttam.
Köszönöm szépen!
Hideg van itt kint. Kell egy takaró.
Tényleg hideg van. Egek!
Ezért hoztam egy kabátot.
- Szokatlan az időjárás. - Igen.
Itt délen.
Köszönöm, hogy itt lehetek ma.
Izgatottan várom, hogy mi jön át.
- Hoztál valami tárgyat? - Igen.
- Tedd csak az asztalra! - Jó.
Jó, akkor most firkálni fogok.
Igen, látom.
Majd meglátjuk, mi ez,
mert látok pár érdekes embert.
Rendben.
Jól van.
A Leo szót látom, ami két dolgot jelenthet.
Valaki csillagjegye Oroszlán,
vagy Leonard a neve.
- Istenem! - Ki az a Leonard?
- Stimmel? - Igen. Ez komoly?
Igen.
Ő a nagyapám.
Azt üzeni: „Ne felejts el engem!” Ez jött át.
- Nem felejtünk el. - Igen. Teljesen átjött.
Ő is fontos, úgyhogy…
De sok minden van itt. Folytatom tovább.
- Jól van. Aranyos ember. - Igen.
Ahogy átjött.
Mint amikor a férfiak kopaszodni kezdenek, és már nincs hajuk?
De néha viccesen úgy csinálnak, mintha fésülködnének.
- Valahogy így. - Igen.
Mond egy viccet a „buja tincsekről”.
De egyértelműen kopasz.
- Vagy legalábbis erősen kopaszodik. - Egek!
Átfésülte a haját egyik oldalról a másikra.
- „Azzal dolgozom, amim van.” - Igen.
- Ezt ő is tudja, és vicces. - Rendben.
Akkor ezt megfogom, most, hogy tudtam kapcsolódni.
És hátha lesz még itt valami.
Rendben.
Leteszem a tárgyat.
Egy fiatalabb egyént is ki kell emelnem.
Azt látom, hogy ő egy férfi.
Az az érzésem, hogy kortárs lehet,
ami azt jelenti, hogy egy generációs szinten mozogtok.
- A szívem zakatol. - Semmi baj.
Folyton megjelenik, és egy szemüveget mutogat nekem.
Amit az emberek hordanak. „Mi? Egy szemüveg.”
Ez csak egy vicces dolog.
Nem akarja, hogy túl komolyan beszéljek.
Könnyed érzéseket kelt bennem.
Szeretné, ha ma inkább erre fókuszálnánk,
nem a halála körüli szomorúságra.
Az a típus, aki ha belép egy szobába,
akkor minden szem rá szegeződik.
Nem hagyhatod figyelmen kívül,
de nem akarta, hogy észrevegyék, ha ennek van értelme.
190 centi magas volt.
- Észreveszed, amikor belép. - Egy magas fickó.
Nem szerette a feltűnést.
- Pontosan. - Igen, ez aranyos.
Firkálok még.
Rendben.
Van itt egy utalás.
Rendben.
Azt érzem rajta,
hogy élete során mindig szolid volt.
És azt látom, hogy hamar vége szakadt.
Méghozzá tragikusan.
Szeretné, ha szóba hoznám ezt a Valentin-napi dolgot.
Nem tudom, miért hozta fel, de ez nehéz időszak volt valakinek.
Akkor volt, amikor meghalt.
Értem. Jó, rendben.
Olyan érzés, hogy „Itt vagyok, aztán már nem.”
Nem látok állapotromlást.
- Egyáltalán nem. - Az érzem, hogy megáll a szívem.
És mást nem árul el.
- Igen. - Van valami fura.
Ahogy átjön. Úgy érzem,
amikor az emberek megtudták, azt kérdezték: „Komolyan?”
„Biztos? Megnézné újra?"
- Mintha… - Ez volt a reakcióm.
„Biztos benne?” Mondom: „Mi?”
Csak 33 éves volt.
Megemlíti… Ez nagyon furcsa.
Próbálok rájönni a halála körülményeire. Elég sajátos módon távozott.
- Igen. - Ez nekem elég ismeretlen terület.
Reméltem, hogy választ kapok erre.
- Beszélhetek róla? - Igen.
Szóval, annyit tudunk, hogy egész nap dolgozott.
Aztán elment egy bárba, hogy találkozzon a feleségével.
Megivott pár pohárral.
- Ettől még nem lesz beteg senki. - Persze.
Kiment a parkolóba.
És szó szerint elájult.
Arra emlékszem, hogy térdre esett.
- Aztán a hátára. - Értem.
- Megütötte a tarkóját. - Igen.
Azt mondták, az ütéstől
vérezni kezdett az agya.
De nem verhette be olyan erősen a fejét.
Igen, ha előbb térdre esik, és úgy dől el…
- Igen. - Igen.
Én azt gondolom, nem ebbe halt bele.
Inkább olyanokra emlékeztet,
akiknek tüdőembóliájuk van, illetve szélütést,
vagy szívrohamot kapnak.
Azt érzem, hogy valami belső problémája lehetett.
- Azt érzem, hogy megáll a szívem. - Hűha! Oké.
Valami belső dolog történhetett.
Természetesen boncolás is volt.
Annyit tudunk, hogy szívmegnagyobbodása volt.
- Értem. - De nem volt jele infarktusnak.
- Semmi ilyesminek. - Igen.
- Nem szenvedett. - Rendben.
Könnyed, boldog és jókedvű.
Az én meglátásom szerint
az agyi vérzés keveredhetett a szívproblémával.
Ez a két dolog elősegíthette a halálát,
de szerintem a szíve vitte el.
- Nekem így jön át. - Értem.
Lélekben gyönyörű szíve volt, de a szerve nem működött.
A családunkban örökletes a szívbetegség.
- Úgyhogy lehet. - Értem.
Elmondod, ki volt ő neked? És hogy hívták?
A bátyám, Brian.
Brian kissé furcsa volt, de nagyon vicces.
Nagyon magas.
„Hosszúpuska” volt a beceneve.
Nem álltunk egymáshoz közel, mert öt évvel fiatalabb voltam.
Közelebb akartam kerülni hozzá,
de a korkülönbség miatt ez nem történt meg,
úgy, ahogy szerettem volna.
Aztán hirtelen elhunyt.
Nem igazán tudtam vele szoros kapcsolatot kialakítani.
Én szerettem volna, de nem volt könnyű.
Jól van.
Édesanyátokat is megemlíti.
Igen. Hozott neki valamit.
Apukátokra is utal, úgy látom.
Apukád még él?
- Igen. - Még él?
- A szüleim még élnek. - Igen.
Hadd nézzem csak! Próbálom megfejteni, mi ez.
Próbálom kitalálni, hogy kezeljem ezt.
Néhány ember a túlvilágon
segített anyukádnak megfejteni valamit.
Próbálom kitalálni, mi ez.
- Olyan emberek, akik már meghaltak. - Értem.
Általuk
édesanyádnak sikerült megértenie valamit.
Tudom, hogy ez nem érthető, még folytatom,
mert egyre jobban körvonalazódik.
Hadd nézzem!
Annyi ember van itt, nehéz kiigazodni.
Az anyukád az.
Úgy érzem, hogy gyerekkorában történt valami jelentős dolog.
Én ezt látom.
Az a furcsa, hogy nem csak gyerekkorában.
- Egek! - Ez lenyűgöző!
Ha ez tényleg igaz. Mi is követtük anyukám életútját.
- Tényleg? - És ez is valami hasonló.
Nem mondom, hogy ugyanaz, de hasonló érzés,
mint amikor az ember rájön valamire.
Úgy érzem, a túlvilágon lévők próbálták ezt megvalósítani.
A túlvilágon lévők próbálták megvalósítani?
Olyan eseményeket indítottak be, hogy anyukádhoz ez eljusson.
- Már ha van ennek értelme. Van? - Igen. Ez fantasztikus!
Istenem!
A feliratot fordította: Latkóczi Barbara